Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 200/7924/16-ц

провадження № 61-25895св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи,які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровське міське управління юстиції, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2018 року у складі судді Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровське міське управління юстиції, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання частки в спільному майні подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину в 1/2 частини спадкового майна недійсним та визнання права власності у порядку спадкування на 1/2 частини спадкового майна.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу разом із клопотанням про звільнення позивача від сплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2018 року у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу позивача залишено без руху та встановлено строк у десять днів з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору у розмірі 9 153,60 грн.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявник не надав доказів неможливості сплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року повернуто заявнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що після отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху заявник зазначені в ухвалі недоліки у строк, встановлений судом, не усунув.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2018 року, справу направити до апеляційного суду для продовження розгляду. До касаційної скарги заявником також включено мотиви непогодження з ухвалою апеляційного суду від 26 січня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки доданим до клопотання про звільнення від сплати судового збору копіям документів (довідки з пенсійного фонду та з місця роботи), які підтверджують, що він не мав можливості сплатити судовий збір у розмірі 9 153,60 грн, формально послався на відсутність беззаперечних доказів на підтвердження фінансової неможливості сплати судового збору, належним чином не мотивував своїх висновків щодо вирішення його клопотання про звільнення від сплати судового збору. Як наслідок апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, визнав неподаною та повернув апеляційну скаргу з мотивів несплати судового збору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення цим вимогам не відповідає.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (рішення ЄСПЛ у справах: «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року, пункт 122).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Аналогічні положення містяться й у статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року).

Звертаючись до апеляційного суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, заявник на підтвердження свого скрутного матеріального становища надав письмові докази, зокрема довідку з пенсійного фонду про розмір виплаченої пенсії за період з лютого 2017 року до січня 2018 року та довідку про заробітну плату за період роботи з 06 червня до 31 грудня 2017 року.

Суд апеляційної інстанцій наведеного не врахував, залишаючи апеляційну скаргу без руху у зв`язку з несплатою судового збору та відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, не надав належної фактичної та правової оцінки наданим ОСОБА_1 доказам щодо його матеріального становища та не навів достатніх та зрозумілих мотивів відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Апеляційний суд обмежився загальними формулюваннями щодо відсутності підстав для такого звільнення, не надавши будь-якої оцінки доводам на підтвердження обставин незадовільного майнового стану та не зазначив, які саме документи необхідно надати заявнику для того, щоб скористатися правом на звільнення від сплати судового збору

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.

За змістом касаційної скарги заявник оскаржує дві ухвали апеляційного суду: ухвалу від 26 січня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та ухвалу від 05 березня 2018 року про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваних судовому рішеннях не виклав у достатній мірі мотиви, на яких вони ґрунтуються, не врахував, що право на захист може вважатися ефективним лише тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах: «Мала проти України» від 03 липня 2014 року; «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland») від 01 липня 2003 року).

Ураховуючи, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та беручи до уваги, що при вирішенні питання щодо сплати судового збору майновий стан сторони має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент, висновок апеляційного суду про те, що наведені заявником доводи не свідчать про необхідність звільнити його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, не може бути визнаний достатньо аргументованим, а оскаржувані ухвали не є законними та обґрунтованими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 3 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є:

1) верховенство права;

2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін;

5) диспозитивність;

6) пропорційність;

7) обов`язковість судового рішення;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом;

10) розумність строків розгляду справи судом;

11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

З огляду на наведені завдання та принципи судочинства та потребу забезпечення реалізації конституційного права заявника на апеляційне оскарження судового рішення, у цій справі, зважаючи на конкретні обставини та зміст оскаржуваних судових рішень, є підстави для перегляду як ухвали апеляційного суду про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги від 05 березня 2018 року, що безпосередньо передбачено пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України, так і ухвали від 26 січня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, яка у спірному випадку є невід`ємною частиною ухваленого рішення, яким заявника позбавлено права на справедливі судові процедури, а отже, права на справедливий суд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду;

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи викладене, оскаржувані ухвали: від 26 січня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та від 05 березня 2018 року про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги, не можуть вважатися законними й обґрунтованими та підлягають скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (зі стадії вирішення апеляційним судом клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору).

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2018 року та від 05 березня 2018 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко