ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 року м. Київ

справа № 367/2825/17

провадження № 22-ц/824/6012/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сушко Л.П., Сліпченко О.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 січня 2020 року у складі судді Карабаза Н.Ф, повний текст складений 27.01.2020 року,

встановив:

В травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд визнати за собою права власності на 1/3 частину автомобіля, посилаючись, що він є власником 2/3 частин автомобіля марки ЗАЗ - Daewoo на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 листопада 2011 року, а відповідач ОСОБА_2 є його рідним братом та власником 1/3 частини цього автомобіля, який перейшов у спадок сторонам після смерті їх батька у 2010 року. Після смерті батька він постійно володіє та користується автомобілем, а відповідач не виявляє будь - якого бажання користуватися майном, свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину автомобіля не отримав, однак із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся.

Відповідно до Звіту про оцінку автомобіля, його ринкова вартість становить 26900 грн., відповідно 1/3 частина авто коштує станом на 21.04.2017 року - 8967 грн. і він має можливість компенсування відповідачу дану суму, тому і просить визнати право власності на 1/3 частину автомобіля за ним.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначає що судом викладена позиція така ж як у позові, проте безпідставно відмовлено в позові.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач послався на те, що спірним автомобілем користується позивач, частка відповідача є меншою ніж його частка, авто є неподільною річчю та спільне користування цим майном є неможливим.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взявши до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками спірного автомобіля, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не надав згоди на отримання грошової компенсації за його частку в праві спільної часткової власності, а примушування до цього є порушенням його права. Діючим законодавством не передбачена можливість набуття права власності в примусовому порядку за відсутності передбачених законом обставин.

Крім того, позивачем не внесено на депозитний рахунок грошові кошти у визначеному експертним висновком розмірі вартості частка відповідача, з метою сплати матеріальної компенсації за його частку та визнання права власності на автомобіль за позивачем.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України для припинення права відповідача на частку у спільному майні сторін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: