Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2175/20
Номер провадження2/711/1340/20
РІШЕННЯ
Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.
секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.
розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, -
ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі.
На підставі вище викладеного, просить суд поновити її на роботі в підприємстві ФОП ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 07.04.2020 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін.
28.04.2020 від представника відповідача адвоката Ульянова С.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не припиняла підприємницької діяльності, а тому належним відповідачем є не ОСОБА_2 , а ФОП ОСОБА_2 .. Верховний суд неодноразово наголошував, що суди встановивши, що позов пред`явлено до неналежного кола відповідачів повинні відмовляти у задоволенні позову із зазначених підстав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Враховуючи вищевикладене вважає, що позов не підлягає до задоволення в зв`язку із визначенням позивачем неналежного відповідача. Також зазначено, що 05 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про надання їй в п`ятнадцятиденний термін документів, а саме: довідки про її роботу в ФОП ОСОБА_2 , довідки про розмір заробітної плати за січень, лютий 2020 року, копій наказів про прийняття та звільнення з роботи. Водночас з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19» від 11.03.2020 р. № 211). В подальшому карантин продовжено до 24 квітня 2020 року, а 22 квітня 2020 року карантин продовжено до 11 травня 2020 року. Людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. З Конституції України). До 12 березня 2020 року ФОП ОСОБА_2 підготувати документи, яки просила ОСОБА_1 , не встигла, з 12 березня 2020 року через введення карантину тимчасово припинила свою діяльність. Враховуючи вищевикладене, в зв`язку з введенням карантину по всій території України з 12 березня 2020 року та введенням обмежень щодо роботи громадян, надання вищевказаних документів ОСОБА_1 нажаль не проведено. На підставі трудового договору від 20 серпня 2013 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивача було прийнято на роботу на посаду продавця-консультанта з 20 серпня 2013 року на невизначений строк. 26 лютого 2020 року Позивач подала заяву на звільнення з роботи за згодою сторін. Згідно наказу ФОП ОСОБА_2 № 1 від 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця консультанта за згодою сторін, відповідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та проведено розрахунок та видана трудова книжка. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Позивач в позовній заяві посилається на незаконне з її погляду звільнення за угодою сторін і вказує, що її мали звільнити в зв`язку зі скороченням штатів, пов`язаного з реорганізацією підприємства, шляхом розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженої особи, згідно п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Але фізична особа-підприємець ОСОБА_2 в період з січня 2020 року по сьогоднішній день ні скорочення штату, ні реорганізації не проводила. ФОП ОСОБА_2 не припиняла свою господарську діяльність за виключенням на період карантину введеного Кабінетом Міністрів України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що примусова праця заборонена. ОСОБА_1 до дня підписання наказу про звільнення, тобто до 28 лютого 2020 року, не відізвала свою заяву про звільнення за угодою сторін, а тому її було звільнено відповідно до вимог чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 необхідно відмовити повністю.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що її не попередили про звільнення у зв`язку з ліквідацією магазину. Заява про звільнення булла нею написана під тиском. Звернула увагу на відсутність дати написання заяви. Згоди на звільнення вона не надавала.
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат Ульянов С.М. в судове засідання не з`явились. Про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача адвокат Ульянов С.М. надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначилв, що заперечують проти задоволення позовних вимог.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.
Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності зі ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно дло заяви без дати ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2 з проханням звільнити її за угодою сторін, відповідно до резолюціі від 26.02.2020 розрахунок бухгалтерією здійснювався з 28.02.2020.
Згідно з Наказом №1 від 28.02.2020 ФОП ОСОБА_2 позивача було звільнено з вказаної роботи 28.02.2020 з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Того ж дня позивача було ознайомлено із вказаним наказом та повернуто трудову книжку. Позивач не погодилась з виданим наказом та його формулювання про що зазначила у зазначеному наказі.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника.
Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).
Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.
Отже, припинення трудового договору за угодою сторін відрізняється від розірвання такого договору з ініціативи працівника або адміністрації насамперед волевиявленням обох сторін та домовленістю про його припинення.
Доводи позивача ґрунтуються на тому, що у заяві про звільнення з посади продавця- консультанта нею не зазначено дати її написання. Також у позовній заяві зазначено, що її мали звільнити в зв`язку зі скороченням штатів, пов`язаного з реорганізацією підприємства, шляхом розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженої особи, згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ.
Водночас доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надала, а представник відповідача категорично заперечував проти вказаного.
Отже, з обставин справи слідує, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін.
При цьому, зі змісту заяви, з резолюцією від 26.02.2020, яка міститься в матеріалах справи видно, що позивач власноручно написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін.
Так, вказана заява містить підпис позивача, підставу для звільнення - угода сторін та дату резолюції - 26.02.2020. На підставі вказаної заяви було винесено спірний наказ про звільнення, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.
Крім того, на час прийняття наказу про звільнення - 28.02.2020 позивач не виявила наміру анулювати домовленість щодо її звільнення з займаної посади за угодою сторін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців громадських формувань ФОП ОСОБА_2 не припиняла свою господарську діяльність.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Крім того, на час прийняття наказу про звільнення - 16.05.2019 позивач не виявила наміру анулювати таку домовленість.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову про поновлення на роботі не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено її тверджень про відсутність у неї добровільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін.
В силу положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 15, 81, 89, 141, 223, 259, 236-265, 353, 354 ЦПК України, суд, -
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_3 ) на користь держави судовий збір у сумі
Повний текст рішення буду виготовлений 27.05.2020.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Головуючий: Н. М. Кондрацька