Справа № 456/2709/20
Провадження № 2/456/1056/2020
РІШЕННЯ

іменем України

07 жовтня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до Долішненської сільської ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на житловий будинок «А-1» загальною площею 53,4 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м, веранду «а1», сходи «а2», сарай «Б», сарай «В», убиральню «Г», огорожу № 1, огорожу № 3, ворота № 2, хвіртку № 4, колонку питну «к», що у АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_2 - голова двору, дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , що підтверджується записами в погосподарських книгах. Спірний житловий будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а тому особи, які були членами колгоспного двору, мали право на частку в праві сумісної власності на підставі ст.ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР 1963 року. Після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько ОСОБА_2 залишився останнім членом колишнього колгоспного двору. Після смерті матері та брата він переїхав з м. Стрия в с. Горішнє на постійне проживання до батька, який в силу похилого віку та за станом здоров`я потребував стороннього догляду та допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_2 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якої, окрім іншого, ввійшов житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1 . З 1997 року він проживає у спадковому будинку, користується предметами домашнього вжитку, а відтак згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року є таким, що прийняв спадщину, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Він як єдиний спадкоємець за законом, що прийняв спадщину, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.06.2018 на частину спадкового майна, а саме: земельну частку (пай). Проте нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно, що позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому він змушений звернутись до суду з позовом за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Журавльова Л.Ю. у судове засідання не з`явилися, подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Представник відповідача Долішненської сільської ради Стрийського району Львівської області подав клопотання, в якому просить розглянути дану справу за його відсутності, позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача в межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з витягом з погосподарської книги с. Горішнє від 26.06.2018 № 451 будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 01.06.1990 рахується як «колгоспний двір»: ОСОБА_2 , 1914 року народження, - голова двору, члени колгоспного двору: дружина ОСОБА_3 , 1913 року народження; син ОСОБА_4 , 1943 року народження /а.с. 19/.

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Долішненської сільської ради № 377 від 10.07.2020, житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,1700 га в АДРЕСА_1 , призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку /а.с. 16/.

Відповідно до технічного паспорта від 22 серпня 2018 року на житловий будинок АДРЕСА_1 до складу спірного будинковолодіння входять житловий будинок «А-1» загальною площею 53,4 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м, веранда «а1», сходи «а2», сарай «Б», сарай «В», убиральня «Г», огорожа № 1, огорожа № 3, ворота № 2, хвіртка № 4, колонка питна «к». Рік забудови - 1954. Інвентаризаційна вартість - 154269 грн. /а.с. 11-14/

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак при ухваленні рішення по даній справі слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (в редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР (в редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_2 - голова двору, дружина ОСОБА_3 (дружина), син ОСОБА_4 . Частка кожного члена двору становила 1/3.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , про що 03 липня 1993 року зроблено запис № 9 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Крім цього, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , про що 19 травня 1994 року зроблено запис № 17 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 /а.с. 8-9/.

Відповідно до статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняв чоловік та батько спадкодавців відповідно ОСОБА_2 - голова двору, оскільки як спадкоємець за законом фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_2 , про що 04 червня 1998 року зроблено відповідний запис № 20 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 /а.с. 7/.

Спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин).

Судом встановлено, що спадщина померлого, серед іншого, складалася з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (в редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Заповіту спадкодавець ОСОБА_2 на випадок смерті не складав.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (в редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 , що позивач ОСОБА_1 є сином спадкодавця ОСОБА_2 . Відтак останній відноситься до спадкоємців першої черги спадкування за законом. Інші живі спадкоємці вказаної черги судом не встановлені /а.с. 5-6, 10/.

Оглянутими в судовому засіданні матеріалами спадкової справи № 561/2018 щодо майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, а саме: земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності АТФ «Зоря» розміром 1,72 в умовних кадастрових га без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала померлому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 0182714, виданого Стрийською районною державною адміністрацією 16.11.2005, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 1100186 /а.с. 17-18/.

За вищевказаних обставин відповідно до статей 529, 549 ЦК УРСР (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв син спадкодавця ОСОБА_1 , оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом.

Разом з тим, з відповіді на заяву № 2584/02-14 від 09.10.2018 встановлено, що позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього, оформлених відповідно до чинного законодавства /а.с. 15/.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, враховуючи, що обставин, які б вказували, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя набув або володів спірним майном неправомірно, в суді не встановлено; позивач оформити право власності на спірний будинок у нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав відсутності правовстановлюючих документів на нього, оформлених відповідно до чинного законодавства; представник відповідача проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем на його вимогу.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 206, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ( АДРЕСА_2 ; паспорт серія НОМЕР_5 , виданий Стрийським МВ УМВС України у Львівській області 14.03.1997; РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на житловий будинок «А-1» загальною площею 53,4 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м, веранду «а1», сходи «а2», сарай «Б», сарай «В», убиральню «Г», огорожу № 1, огорожу № 3, ворота № 2, хвіртку № 4, колонку питну «к», що в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07.10.2020.

Суддя Л.В.Гула