ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5011/20 Справа № 185/7900/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

АТ КБ «Приватбанк» у жовтні 2017 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача виниклу заборгованість за кредитним договором /а.с. 2-3/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 лютого 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов`язки системно не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2018 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року у задоволені заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі /а.с. 169-173/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ «Приватбанк», подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права /а.с. 175-183/.

Відповідач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву не скористалась.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 лютого 2008 року ОСОБА_2 підписала заяву б/н на отримання кредитної карти «Універсальна» «30 днів пільгового періоду». Згідно вказаної заяви відповідачка отримала кредитну карту № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом 1 200 грн. Заявою передбачено базову процентну ставку по кредиту 3% в місяць на залишок заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватись як шляхом внесення коштів на карту клієнта, так і списанням банком коштів з дебетової карти. При порушенні позичальником строків внесення платежів, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк буде змушений звернутися до суду з позовом, позичальник повинен сплатити штраф у розмірі 250 грн. та 5% від ціни позову (а.с. 7).

Укладення вказаного кредитного договору та отримання кредитної картки відповідачем не заперечувалось, тому колегія суддів приходить до висновку про виникнення кредитних зобов`язань відповідача перед банком.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 7 зв.).

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 8-13).

Банк виконав вимоги кредитного договору і надав відповідачу кредитні кошти, що не заперечувалось відповідачем.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч. 1, 527 ч. 1, 530 ч. 1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч. 1, 612 ч. 1 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 31.08.2017 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 80 601,50 грн., яка складається з наступного: 7 928,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 65 262,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 334,64 грн. - пеня та комісія, а також 250 грн. - штраф (фіксована частина), 3 826,26 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 3).

Відмовляючи АТ КБ "ПриватБанк" в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки перебіг строку позовної давності було перервано останній раз проплатою відповідача 20 вересня 2014 року такої суми 1 950,00 грн. за кредитним договором від 14.03.2008 року /а.с. 68-75/. Після переривання перебіг строку позовної давності почався заново. Тобто з 20 вересня 2014 року строк позовної давності почався заново і, оскільки, ОСОБА_1 , після цієї дати заборгованість за кредитним договором не сплачувала, цей строк сплинув 21 вересня 2017 року /а.с. 68-75/. Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, що розглядається, лише 06 жовтня 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку і діє до останнього календарного дня вказаного місяця.

За умовами укладеного кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 отримала кредитну картку, яка перевипускалась. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку.

Зазначені обставини підтверджуються довідкою про видані кредитні картки (а.с. 58, 66) та випискою по рахункам відповідача (а.с. 68-75).

Відповідно до довідки і витягу з особового рахунку ОСОБА_1 на підставі договору від 19.02.2008 року, отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки - до останнього дня 12/15.

З виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 вбачається, що остання отримала кредитну картку, користувалась нею (знімала кошти у банкоматах, розраховувалась за покупки в магазинах, поповнювала баланс мобільного телефону, тощо, а також частково сплачувала заборгованість), кредитною карткою відповідач користувалась і після її перевипуску.

Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. №578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

ОСОБА_1 періодично користувалась платіжними картками, сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 21.10.2014 року (переказ з карти через банкомат Приватбанку) у розмірі 420 грн. (а.с. 71), що також підтверджується графою "Сума погашення за наданим кредитом" наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості (а.с. 6). Тобто, відповідачем було вчинено дії, які свідчать про визнання боргу та відповідно переривають перебіг позовної давності.Будь-якого іншого внесення коштів в рахунок погашення заборгованості особисто позичальником та з його волі здійснено не було, інші зарахування коштів на картковий рахунок було здійснено шляхом автоматичного списання коштів, що підтверджується випискою з рахунку (а.с. 68-75). Після здійснення погашення заборгованості 21.10.2014 року залишок заборгованості складав 7 928,54 грн.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між Банком та ОСОБА_1 укладено 19.02.2008 року. На підставі вказаного договору, відповідачу були видані картки, остання № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня - 12/15 (а.с. 58, 66). Строк дії кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, обмежується строком дії кредитної картки № НОМЕР_3 до грудня 2015 року. У зв`язку із закінченням строку дії картки 31 грудня 2015 року настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі.

29.09.2017 року позивачем поштою було направлено позов до суду (а.с. 77, 184).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, який відповідач просила застосувати до вказаних позовних вимог у відзиві (а.с. 37-41) та у запереченнях (а.с. 99-102), оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.

Тому порушене право банка в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вже було встановлено судом раніше, 19 лютого 2008 року ОСОБА_2 підписала заяву б/н на отримання кредитної карти «Універсальна» «30 днів пільгового періоду». Згідно вказаної заяви відповідачка отримала кредитну карту № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом 1 200 грн. Заявою передбачено базову процентну ставку по кредиту 3% в місяць на залишок заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватись як шляхом внесення коштів на карту клієнта, так і списанням банком коштів з дебетової карти. При порушенні позичальником строків внесення платежів, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк буде змушений звернутися до суду з позовом, позичальник повинен сплатити штраф у розмірі 250 грн. та 5% від ціни позову (а.с. 7).

Укладення вказаного кредитного договору та отримання кредитної картки відповідачем не заперечувалось.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 7 зв.).

Банк виконав вимоги кредитного договору і надав відповідачу кредитні кошти, що не заперечувалось відповідачем.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 31.08.2017 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 80 601,50 грн., яка складається з наступного: 7 928,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 65 262,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 334,64 грн. - пеня та комісія, а також 250 грн. - штраф (фіксована частина), 3 826,26 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 3).

Згідно виписки по рахункам ОСОБА_1 (а.с. 68-75) розмір кредитного ліміту складає 7 930 грн., а після останнього здійснення погашення заборгованості 21.10.2014 року залишок заборгованості складав 7 928,54 грн.

Відповідачем не заперечувалось та не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 928,54 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 7 928,54 грн., тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 8-13).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку відповідач ОСОБА_1 була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх належний та допустимий доказ.

Колегія суддів не може прийняти до уваги надану позивачем до апеляційної скарги довідку про Умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", оскільки вказан довідка підписана позичальником 16.06.2010 року, тоді як, предметом розгляду у вказаній справі є заява позичальника від 19.02.2008 року.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 65 262,06 грн., колегія суддів приходить до висновку, що вказані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вже зазначалося вище, Заявою передбачено базову процентну ставку по кредиту 3% в місяць на залишок заборгованості, тобто 36 % річних.

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої ж позиції притримується Верховний Суд: Постанова від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Однак, як вбачається з наданого Банком розрахунку, з 01.04.2015 року Банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки до 43,20 % річних, при цьому матеріали цивільної справи не містять доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним. Таким чином, відсотки за період з 01.04.2015 року (початок одностороннього збільшення розміру процентної ставки до 43,20 %) по 30.12.2015 року (закінчення строку дії картки) задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам за період з 10.01.2016 року по 31.08.2017 року не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 4-6), станом на 31.03.2015 року (останній день застосування Банком процентної ставки в межах обумовленого у Заяві позичальника розміру) заборгованість за процентами з накопичувальним підсумком становила 2 387,56 грн. Тому з урахуванням наведеного вище, вимоги про стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 387,56 грн.

Як вбачається з заяви позичальника щомісячна комісія складає 0% (а.с. 7 зв.). Тому враховуючи вказане, колегія приходить до висновку, що сума 3 334,64 грн. є тільки пенею.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки, а саме: пені у розмірі 3 334,64 грн., а також 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 3 826,26 грн. - штраф (процентна складова), то колегія суддів вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском річного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню апеляційний суд наводить розрахунок нового розподілу судових витрат.

Позивач при зверненні до суду сплатив 1 600 грн. судового збору за подання позову (а.с. 1) та 2 400 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 187), тобто всього поніс судові витрати в розмірі 4 000 грн.

З урахуванням принципу пропорційності, до задоволення підлягає 12,80% вимог від заявлених: 10 316,10 грн. (розмір вимог що підлягають до задоволення), х 100/ 80 601,50 (розмір заявлених вимог) = 12,80%. Тому відповідно з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 12,80% понесених ним судових витрат, що становить 512 грн.: 4 000 грн. (розмір понесених судових витрат) х 12,80% = 512 грн.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського 1-Д, ) заборгованість за кредитним договором б/н від 19.02.2008 року у розмірі 10 316,10 грн., яка складається з: 7 928,54 грн. (заборгованість за тілом кредиту) та 2 387,56 грн. (заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 19.02.2008 року по 31.03.2015 року), а також судові витрати у розмірі 512 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров