Справа № 183/7276/19
№ 2/183/1632/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Пащенко А.С.,

розглянувши, у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

18.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , в обґрунтування якого посилається на те, що на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області №2-729/96 від 15.03.1996 року, та зареєстрованого в реєстрі БТІ 05.01.1998 року, їй на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина домоволодіння АДРЕСА_1 та виділено в натурі: кімнату 1-5 площею 10,4 кв.м., кімнату 1-4 площею 7,7 кв.м., частину літньої кухні «Б» - приміщення 1-3, площею 11,6 кв.м, сарай 2 «Г» і колодязь «К», що відповідає 7/22 ідеальної долі. У вказаному будинку, за проханням її сестри ОСОБА_5 , тимчасово були прописані її діти - відповідачі по справі: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , яка без згоди та відома позивача, зареєструвала в будинку позивача й свого сина, однак з моменту реєстрації усі відповідачі за вказаною адресою ніколи не проживали та не проживають. Фактично, ОСОБА_4 , після того як закінчив ВНЗ та виписався з гуртожитку, живе разом із свою матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 разом із своїм неповнолітнім сином та чоловіком в 2014 році виїхали на постійне місце проживання до Італії.

На теперішній час відповідачі залишаються зареєстрованими у належному позивачу будинку і добровільно зніматися з реєстрації відмовляються, оскільки ОСОБА_2 не планує повертатися в Україну, а ОСОБА_4 , на прохання позивача знатися з реєстрації за вказаною вище адресою, повідомив останній, якщо це їй потрібно, то вона може звернутися до суду, що і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом.

Крім того, на даний момент, позивач має намір розпорядитися своїм майном на власний розсуд, а саме відчужити 1/3 частину належного їй домоволодіння, і таким чином відповідачі перешкоджають їй у реалізації її прав як власника, оскільки вона не може продати будинок із зареєстрованою неповнолітньою дитиною та іншими особами. Таким чином, посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач в судовому порядку просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 02 січня 2020 року відкрито провадження у справі.

Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала (а.с.62).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки останнім подано докази, які свідчать проте, що він 04.03.2020 року добровільно знятий з реєстрації місця проживання за адресою спірного домоволодіння (а.с.56).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , 2011 року народження, на електронну адресу суду надіслала заяву про розгляд справи без її участі, у якій позовні вимоги визнала повністю, одночасно зазначила, що вона із сином мешкають в Італії, а після можливого повернення до України дитина буде зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.58).

Представники третіх осіб також надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.57,60).

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (виділено в натурі: кімнату 1-5 площею 10,4 кв.м., кімнату 1-4 площею 7,7 кв.м., частину літньої кухні «Б» - приміщення 1-3, площею 11,6 кв.м, сарай «Г» і колодязь «К», що відповідає 7/22 ідеальної долі), який належить їй на праві спільної часткової власності на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області №2-729/96 від 15.03.1996 року (а.с.6-7), та зареєстрованого в реєстрі Новомосковського БТІ 05.01.1998 року (а.с.8).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Так, згідно домової книги (а.с.12-17), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.35,36) у зазначеному домоволодінні зареєстрованими значаться відповідач по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_4 надав до суду копію свого паспорту (а.с.56), у якому міститься відмітка, що останній 04.03.2020 року знятий з реєстрації місця проживання в будинку АДРЕСА_1 .

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Суду подано акт, складений 04 вересня 2019 року головою квартального комітету №23, за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані, але не проживають в будинку АДРЕСА_1 , з травня 2010 року, з 2011 року по теперішній час, їх особистих речей в будинку немає (а.с.22).

В свою чергу, представник служби у справах дітей у своїй письмовій заяві від 15.05.2020 року зазначила, що за інформацією отриманою службою, ОСОБА_2 та її малолітня дитина ОСОБА_3 , 2011 року народження на даний час (понад 6 років) постійно проживають в Італії м. Корбета, дитина навчається в італійській школі. 15.05.2020 року ОСОБА_2 направила до служби пояснення, де вказала, що вона та батько дитини не заперечують проти зняття дитини з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.60).

Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

А тому, зважаючи на подану відповідачем ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , 2011 року народження, заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин втрати відповідачами права користування спірним житловим приміщенням та добровільності визнання цих обставин відповідачем.

Аналіз зазначених вище норм закону, з урахуванням заяви відповідача про визнання позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню. Встановлені судом обставини, дають суду підстави визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

При цьому, у задоволенні позову в частині позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_4 належить відмовити, оскільки на момент розгляду цієї справи, останній добровільно був знятий з реєстрації у спірному житловому приміщенні.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76,81,89,223,263,265 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 09.03.2011 року) такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову ОСОБА_1 , - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 224 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя О.В. Сорока.