КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 760/15413/19

провадження № 22-ц/824/3203/2020

21 травня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

за участю секретаря Примушка О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за її позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання малолітніх дітей, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Маселка Романа Анатолійовича на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року у складі судді Усатової І. А.,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визначити проживання її малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишивши її проживати разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Також просила визначити місце проживання її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею за вищевказаною адресою.

Посилалася на ті підстави, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 24 грудня 2011 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.06.2018 і до їх повноліття.

Зазначила, що 16 квітня 2019 року відповідач самовільно змінив місце проживання доньки ОСОБА_4 та створює перешкоди у її спілкуванні зі старшою сестрою. З цього часу вона бачила дитину лише декілька разів у громадських місцях, відповідач приходить з охороною та не дозволяє їй забрати доньку та повернути її в звичайне для неї середовище за місцем її проживання. Відповідач не повідомляє де знаходиться донька, перешкоджає їй виконувати свої батьківські обов`язки та піклуватися про неї, вона не має можливості її побачити, була вимушена звертатися до поліції з заявами про встановлення місця її проживання та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання його малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним.

Зазначив, що з березня 2018 року донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за спільною згодою з позивачем та за бажанням дитини стала проживати разом з батьком. Малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за спільною згодою між батьками та бажанням дитини, з березня 2018 року залишилась проживати разом з матір`ю.

Також зазначив, що він ніколи не перешкоджав та перешкоджає спілкуванню доньки ОСОБА_4 з матір`ю, однак емоційна неврівноваженість та психічна збудженість матері призвели до того, що зустрічі проходять за присутності батька. ОСОБА_1 відомо де і з ким проживає її дитина, однак остання вдає свою необізнаність і створює в очах сторонніх людей «ілюзію викрадення» дитини та приховування її від неї.

24.10.2019 року позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Куренного С. В. звернулася до суду з заявою про забезпечення позову.

Просила суд, до набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод ОСОБА_1 у побаченнях, спілкуваннях та проведенні часу разом з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод ОСОБА_1 у побаченнях, спілкуваннях та проведенні часу разом з донькою; встановити наступний графік перебування ОСОБА_4 з позивачем та відповідачем: 14 год. четверга до 08 год. понеділка - з позивачем; з 08 год. понеділка до 14 год. четверга - з відповідачем.

Заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач забрав молодшу доньку ОСОБА_4 та не повернув її матері. На даний час відповідачем та його батьками чиняться перешкоди у спілкуванні позивача з донькою ОСОБА_4 , що підтверджується доказами, наведеними у додатках, а саме: заявами, протоколами та поясненнями осіб, які складалися за результатами виклику позивачем органів поліції в моменти вчинення відповідних перешкод, листами, якими позивач вимагав від відповідача побачень з дитиною. На оптичному диску, який доданий до відзиву на зустрічний позов, містяться відеофайли, які свідчать про здійснення перешкод відповідачем та іншими особами за його вказівкою у побаченнях позивача з ОСОБА_4 . Така ситуація з відсторонення позивача від дитини призводить до послаблення сімейних та психосоціальних зв`язків між ОСОБА_4 та позивачем. З кожним днем, коли мати не допускається до дитини, такі зв`язки стають дедалі слабкішими,дитина відвикає від матері, починає її сприймати як сторонню особу.

Вважає, що у разі задоволення позову у дитини може виникнути внутрішній опір під час її передачі позивачеві. Крім того, тривале відсторонення дитини від матері, позбавлення її материнської любові та піклування формує у дитини невірне уявлення про роль матері у стосунках із дитиною, що може в подальшому призвести до відсторонення від власних дітей. Графік перебування доньки у батьків складений таким чином, щоб забезпечити рівноцінний час перебування дитини з кожним з них.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Маселко Р. А. просить ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити повністю.

Свої доводи мотивує тим, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст.260 ЦПК України щодо її змісту. Остання не містить мотивів, з яких суд дійшов висновку про необхідність відмови у забезпеченні позову, посилання на відповідний закон, яким керувався суд, строку та порядку набрання ухвалою законної сили. Суд першої інстанції помилково ототожнив позовні вимоги з вимогами заяви про забезпечення позову. Судом першої інстанції не надано оцінку доказам позивача, на які позивач посилається в заяві про забезпечення позову.

Також зазначив, що значне послаблення родинних зв`язків між позивачем та донькою ОСОБА_4 , зміцнення її зв`язків з відповідачем призведе до штучного створення переваг для відповідача при вирішенні спору, ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення первісного позову. Тривале відсторонення дитини від матері, позбавлення її материнської любові та піклування сформує у дитини невірне уявлення про роль матері у стосунках з дитиною, що може в подальшому призвести до такого ж відсторонення ОСОБА_4 від власних дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Сливченко Ю. В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Свої доводи мотивує тим, що після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, а саме з березня 2018 року, молодша донька ОСОБА_4 стала проживати з батьком ОСОБА_2 за спільною згодою батьків та за бажанням дитини. Дитина гарно себе почуває, повноцінно харчується, навчається, відвідує гуртки, має тісний емоційний та психологічний зв`язок з батьком, спілкується з матір`ю та своєю сестричкою. Зазвичай такі зустрічі проходять у вихідні дні та в присутності обох батьків. На зустрічі з матір`ю донька реагує негативно, оскільки остання постійно її залякує, що забере та буде діяти всупереч бажанням та волі дитини, щоразу намагається вчинити суперечку. Відповідач ніколи не перешкоджав та не перешкоджає спілкуванню молодшої доньки з матір`ю, однак емоційна неврівноваженість та психічна збудженість матері призвели до того, що зустрічі проходять за присутності батька. У позивача відсутні як житлові умови для проживання двох дітей, так і кошти на їх утримання, а відтак вимога про те, що донька має проживати певні дні з нею є такою, що змінить звичайний спосіб життя дитини в гіршу сторону.

Також зазначила, що в заяві про забезпечення позову позивачка фактично дублює вимоги своєї позовної заяви та намагається визначити порядок та спосіб участі у вихованні дитини, встановивши графік щотижневих побачень. Вжиття таких заходів зумовлює фактично вирішення спору по суті щодо місця проживання дитини та порушує права дитини на звичний спосіб життя, безпечне середовище, на здобуття освіти. Запропонований порядок спілкування є неприйнятним. Позивачем не надано доказів, що невжиття заходів забезпечення позову можу утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Заява про забезпечення позову подана до суду без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, зокрема не містить пропозицій щодо зустрічного забезпечення. Захід забезпечення позову, який просить застосувати позивач, не відповідає суті спору, що розглядається судом. Судом враховано, що у разі реалізації позивачем права на зміну предмету позову, при вжитті заходів забезпечення позову, про який просить позивач, спір по суті буде фактично вирішений.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Маселко Р. А. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Пояснив, що після того, як у квітні 2019 року відповідач забрав дитину у позивача, ОСОБА_4 у 2019 році лише 10 раз бачилась з мамою на дуже короткий термін, після тривалих випрошувань у час, який визначав ОСОБА_2 та виключно в його присутності, а у 2020 році - лише три рази, що є надзвичайно мало для підтримання між ними сталого емоційного контакту.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Сливченко Ю. В. про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з запровадженням з 12 березня 2020 року карантину через спалах у світі коронавірусу колегія суддів визнала необґрунтованим та вважала можливим розглянути справу в її відсутність.

При цьому суд врахував значення, яке має справа для скаржника, право останньої на її розгляд протягом розумного строку, ту обставину, що з 11 травня 2020 року відбулось послаблення карантинних заходів, в тому числі дозволена діяльність адвокатів, а також те, що адвокат Сливченко Ю. В. не з`являлась в судові засідання, призначені на : 12.03.2020 - у зв`язку з зайнятістю в іншій справі; 26.03.2020 - у зв`язку з запровадженням карантину; 30.04.2020 - у зв`язку з запровадженням карантину, при цьому висловила прохання не призначати судові засідання на 26.05.2020, 03.06.2020, 12.06.2020, 18.06.2020, 24.06.2020 тощо, оскільки в ці дні призначені інші судові засідання.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що остання підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява не ґрунтується на вимогах закону, вимоги, які в ній зазначені, фактично є позовними вимогами, порядок вирішення яких є іншим.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 3 якої передбачено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно існує спір з приводу визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка на даний час проживає разом батьком.

Про наявність конфліктної ситуації між сторонами з приводу участі матері у спілкуванні з донькою свідчить факт звернення позивача у липні, серпні, жовтні 2019 року до правоохоронних органів з приводу чинення їй перешкод у побаченні з донькою ОСОБА_4 (а.с.68-81), звернення останньої до Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області з проханням визначити графік побачень з донькою ОСОБА_4 (а.с. 142); перешкоди у зустрічі дитини з матір`ю при відвідуванні дошкільного закладу ТОВ «Колегія Мрій» у жовтні 2019 року (а.с. 208 т.1).

Відповідач визнав, що зустрічі дитини з матір`ю, з огляду на «емоційну неврівноваженість та психічну збудженість» останньої, відбуваються лише в його присутності. Надані відповідачем медіа файли на підтвердження постійних сімейних зустрічей дітей та ОСОБА_1 не є достатніми доказами на спростування доводів позивача про відсутність у неї можливості регулярного, безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньої донькою ОСОБА_4 , яка на даний час проживає разом з батьком, без згоди останнього.

Обставини, викладені в заяві про забезпечення позову та докази, надані на їх підтвердження, свідчать про наявність фактичних обставин, з яким закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи предмет позову, обраний позивачем вид його забезпечення в частині зобов`язання відповідача надати їй можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю.

Судом першої інстанції не враховано, що тривалий розгляд даної справи без можливості спілкування дитини з матір`ю може призвести до втрати емоційного зв`язку між матір`ю та дитиною, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення її позову.

Як вбачається з висновку Васильківської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останній містить посилання на висновок за результатами психологічного обстеження, виконаний психологом ОСОБА_6 від 12.08.2019.

Відповідно до висновку психолога, соціально-підтримуюче оточення для ОСОБА_4 утворює її батько, який є головним джерелом емоційного тепла та своєчасної підтримки, з яким у неї склалися довірчі стосунки. Ставлення до матері у ОСОБА_4 є суперечливими, вона не відчуває безперервності, позитивної забарвленості контакту з нею (а.с. 142-146 т.2).

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, ставлення останньої до виконання своїх обов`язків, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів дійшла висновку про доцільність забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної суботи місяця з 10.00 год. до 17.00 год. в присутності батька.

Колегія суддів вважає, що зустрічі матері з дитиною один раз на тиждень будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04 квітня 2018 року (справа №344/16653/16-ц).

При цьому спільне проведення часу матері та дитини в присутності батька є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останнього, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 разом з ним.

Колегія суддів вважає, що забезпечення побачень та спільного проведення часу без участі батька може призвести до фактичної передачі дитині матері, що на час розгляду справи судом за своїм змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з нею.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06 грудня 2018 року (справа №727/3856/18).

В іншій частині вимог заяви позивача колегія суддів вважає необхідним відмовити, оскільки останні стосуються невизначеного кола осіб та підлягають вирішенню судом при розгляді відповідного спору.

Стосовно наведених у відзиві на апеляційну скаргу доводів щодо відсутності у заяві по забезпечення позову пропозицій щодо зустрічного забезпечення слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, доводи відповідача щодо зустрічного забезпечення є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, тому остання підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маселка Романа Анатолійовича задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної суботи місяця з 10.00 год. до 17.00 год. в присутності батька.

В решті вимог заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2020 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк