Справа № 201/853/20
Провадження № 2/201/1527/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2020р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

27.01.2020р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди (а.с.№3-7).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 31.01.2020р. позовна заява була залишена без руху (а.с.№39).

У встановлений судом строк, 11.02.2020р., недоліки позовної заяви були усунуті (а.с.№41-49).

20.02.2020р. позивачкою подана уточнена позовна заява, в якій вона просила розподілити судові витрати по справі (а.с.№53-54).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.03.2020р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.№55). Крім того, даною ухвалою задоволено клопотання позивачки про витребування доказів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що з 06.05.2019р. вона працювала на посаді фінансового директора в АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів». 27.12.2019р. їй стало відомо, що її звільнено у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору. Позивачка зазначаючи, що з нею був укладений безстроковий трудовий договір, а не контракт, вважає, що її звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним, оскільки її трудовий договір укладений на невизначений строк. Крім того, позивачка зазначила, що понесла моральні страждання у зв`язку зі звільненням, оскільки змінилось ставлення до неї на роботі, вона втратила нормальні життєві зв`язки, її професійному авторитету нанесена шкода та вона змушена була витрачати час на судовий захист своїх порушених прав. Просила поновити її на посаді фінансового директора АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2019р. по час набрання рішенням законної сили з розрахунку 2 959грн. 50коп. в день, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000грн. та розподілити судові витрати по справі.

08.04.2020р. представником відповідача ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 12.12.2019р. а.с.№76) був наданий відзив, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування посилалася на те, що 03.05.2019р. між сторонами був укладений строковий трудовий договір, враховуючи побажання самої позивачки, та винесений наказ № 17 від 03.05.2019р. Таким чином, відсутні підстави вважати, що між сторонами був укладений контракт. Звільнення позивачки відбулося відповідно до умов трудового договору, а саме, 09.12.2019р. відповідачем був виданий наказ про її звільнення з 31.12.2019р., оскільки з 28.12.2019р. по 08.01.2020р. наказом по товариству встановлені вихідні дні. Таким чином, в найближчий робочій день, а саме 27.12.2019р., позивачці була видана трудова книжка, в якій запис про звільнення зроблений 31.12.2019р. В перший робочій день, а саме 08.01.2020р., позивачка прийшла на роботу щоб забрати свої речі, і в цей час нею був підписаний акт внутрішнього переміщення основних засобів від 27.12.2019р., що є підтвердженням того, що нею повернуті основні засоби, які належні відповідачу та які нею використовувались під час виконання трудових функцій. Після цього, позивачка здала магнітну картку та покинула територію товариства, а отже не приступала до своїх трудових обов`язків. Враховуючи, що під час звільнення позивачки жодних порушень її прав не було, то відсутні підстави як для її поновлення на роботі, так і для відшкодування моральної шкоди. Також представник відповідача заперечувала проти відшкодування витрат на правничу допомогу (а.с.№59-63).

Разом із відзивом до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.№64), в якому представник посилалася на те, що позивачка повідомляє неправдиві відомості щодо виходу на роботу 08.01.2020р., які можна встановити лише шляхом надання додаткових доказів, виклику свідків, тощо (відповідне клопотання про витребування доказів, допит свідків до суду не надійшло).

15.04.2020р. представником відповідача надані для долучення докази по справі протокол засідання Наглядової ради від 30.04.2019р. та посадова інструкція (а.с.№82-87).

08.05.2020р. позивачкою надана відповідь на відзив (назва документу заперечення на відзив відповідача), в якому вона зазначає, що твердження відповідача про те, що вона сама побажала та була обізнана про укладення строкового договору, є абсурдними. Саме з моменту ознайомлення з наказом про звільнення у неї розпочався спір з відповідачем і вона наполягає, що саме з боку відповідача були допущені порушення трудового законодавства. Вважала необґрунтованими вимоги відповідача щодо витрат на правничу допомогу, а також просила відмовити в задоволенні клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні (а.с.№90-92).

13.05.2020р. представник відповідача надала заперечення на відповідь на відзив (найменування документу «заперечення на заперечення на відзив») в яких посилалася на те, що сторони узгодили умови договору та уклали саме строковий договір 03.05.2019р. Знов ж таки зазначила, що з боку відповідача не було порушень трудового законодавства, а тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.№96-98).

Ознайомившись із клопотання представника відповідача щодо розгляду справи в загальному позовному провадження, судом не знайдено підстав для його задоволення з огляду на те, що відповідно до положень п. 2 ч. 4 ст. 19 ЦПК України трудові спори віднесено законодавцем до спрощеного позовного провадження, а тому відсутні підстави для розгляду справи в загальному позовному провадженні. Крім того, представником відповідача не заявлено будь-яких клопотань (виклик свідків, дослідження доказів), які б дали підстави для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши зібрані докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.04.2019р. Протоколом Засідання Наглядової ради АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» генеральному директору ОСОБА_3 надані повноваження на підписання від імені товариства строкового трудового договору з працівником на виконання функцій фінансового директора строком з 06.05.2019р. по 31.12.2019р.

03.05.2019р. між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем був укладений трудовий договір відповідно до наказу № 17 від 03.05.2019р., за умовами якого ОСОБА_1 була прийнята на посаду фінансового директора АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» (а.с.№65-70).

В пункті 2 Трудового договору обумовлено, що роботодавець працевлаштовує працівника з 06.05.2019р., а розділ 13.1 містить кінцеву дату строку дії трудового договору до 31.12.2019р. та інш.

Також договором передбачена заробітна плата позивачки, тривалість її робочого часу, надання щорічної основної оплачуваної відпустки, робота за сумісництвом, збитки та витрати, конфіденційність, обов`язки сторін, тощо.

Сторони підписали трудовий договір 03.05.2019р. та позивачка засвідчила своїм підписом, що підтверджує та повністю розуміє і приймає його умови, ознайомлена з положенням про ревізійну комісію та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також проінформована з питань техніки безпеки, гігієни охорони праці та протипожежної охорони (а.с.№70).

Подача, як доказу, до позовної заяви копії трудового договору від 03.05.2019р. свідчить про наявність у позивачки другого екземпляру трудового договору.

Наказом (розпорядженням) № 17 від 03.05.2019р. позивачка була прийнята на роботу з 06.05.2019р. строком до 31.12.2019р. із заробітною платою 62 150грн. (а.с.№71).

Про ознайомлення позивачки з наказом свідчить її підпис на наказі (розпорядженні) № 17 від 03.05.2019р., який вона не оспорює.

Наказом (розпорядженням) № 653 від 09.12.2019р. ОСОБА_1 звільнена з посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31.12.2019р. (а.с.№74).

Відомості про прийняття та звільнення позивачки з посади фінансового директора АТ «Дніпровагонрембуд» містяться в трудовій книжці позивачки під записами № НОМЕР_1 на аркушах 16-17 (а.с.№22).

08.01.2020р. позивачка підписала акт внутрішнього переміщення основних засобів від 27.12.2019р., за яким передала майно, що перебувало у її користуванні (а.с.№75).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Таким чином, підставами для укладення строкового трудового договору є: характер виконуваної роботи; умови виконання роботи; інтереси працівника; інші випадки, передбачені законодавчими актами.

З наданої відповідачем посадової інструкції, затвердженої Генеральним директором ОСОБА_3 06.05.2019р., яку позивачка отримала та з якою ознайомлена, вбачається, що пункті 2 інструкції визначені завдання та обов`язки фінансового директора товариства, зокрема: визначення джерел фінансування виробничо-господарської діяльності підприємства; інвестиційна політика та керування активами підприємства, визначення їх оптимальної структури; підготовка пропозиції щодо заміни, ліквідації активів; стеження за портфелем цінних паперів; проведення аналізу і оцінки ефективності фінансових вкладень; аналіз фінансово-господарську діяльність товариства; участь у розробці пропозицій, спрямованих на забезпечення платоспроможності, попередження утворення й ліквідацію товарно-матеріальних цінностей, що не використовуються, підвищення рентабельності виробництва, збільшення прибутку, зниження витрат на виробництво й реалізацію продукції; контроль виконання фінансового плану й бюджету, плану реалізації продукції, плану з прибутку, припинення виробництва продукції, що не має збуту% складання та оформлення звітної документації, забезпечення ведення обліку руху фінансових коштів і складання звітності про результати фінансової діяльності; організація керування рухом фінансових ресурсів підприємства і регулювання фінансових відносин; забезпечення розробки фінансової стратегії підприємства; розробка проектів перспективних і поточних фінансових планів; участь у підготовці проектів планів реалізації продукції, капітальних вкладень, наукових досліджень і розробок; планування собівартості продукції й рентабельності виробництва, тощо (а.с.№85-88).

Таким чином, з огляду на перелік обов`язків, що визначені посадовою інструкцією позивачки, можна дійти висновку, що за своїм характером та умовами їх виконання, вони можуть обмежуватися певним строком.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк дії трудового договору зазначений в самому трудовому договорі від 03.05.2019р., який позивачка підписала власноручно (а.с.№13-18), а тому суд вважає необґрунтованими посилання позивачки на безстроковість трудового договору, оскільки термін його дії чітко встановлено в самому договорі та погоджено сторонами при його підписанні.

Варто звернути увагу на те, що протягом всього строку дії трудового договору, з моменту його підписання та до 09.12.2019р., коли був виданий наказ про звільнення ОСОБА_1 , вона не зверталася до суду із позовною заявою про визнання недійсним трудового договору в частині строку його дії, а отже суд робить висновок про те, що позивачка, підписавши трудовий договір від 03.05.2019р., погодилась в повному обсязі з його умовами, в тому числі визначила строк дії договору до 31.12.2019р.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

При цьому, як зазначив Верховний Суд в постанові від 17.01.2019р. у справі № 760/11151/16-ц, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений саме строковий трудовий договір, а не безстроковий, оскільки трудові відносини з урахуванням характеру та умов виконуваної позивачкою роботи, можуть бути встановлені на визначений строк і строк виконання трудових обов`язків був обумовлений сторонами, а тому звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є правомірним.

Посилання позивачки на те, що 08.01.2020р. вона вийшла на роботу працювати, розуміючи незаконність дій відповідача, суд оцінює критично, оскільки дії позивачки, які були вчиненні 08.01.2020р. (складання акту внутрішнього переміщення основних засобів) не свідчать про фактичну тривалість трудових відносин. При цьому, вона вже була повідомлена про своє звільнення з 31.12.2019р.

Що стосується незаконності дій відповідача в частині видачі 27.12.2019р. позивачці трудової книжки, то суд, враховуючи обставини, вказані відповідачем у відзиві, та з урахуванням наданих на їх підтвердження доказів, вважає ці посилання необґрунтованими з огляду на наступне.

Пунктом 2. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

З матеріалів справи вбачається, що 09.12.2019р. до закінчення строку трудового договору, відповідачем був виданий наказ про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

При цьому, наказ про звільнення може бути виданий як в останній день дії строкового трудового договору, так і до цього із зазначенням дати звільнення, що визначена сторонами в строковому трудовому договорі.

Днем звільнення в будь-якому випадку буде останній день роботи, як він визначений строковим трудовим договором.

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Графіком роботи на 2019р., який було затверджено Генеральним директором АТ «Дніпровагонрембуд» протоколом №31-п від 18.10.2018р., в грудні 2019р. вихідними днями визначені 29.12.2019р. - 31.12.2019р. (а.с.№72).

18.10.2019р. Генеральним директором за погодженням з профспілковим комітетом, прийнято наказ № 482 про внесення змін до графіка роботи на 2019р., яким додатково встановлено два вихідних дня в грудні 2019р. 14.12.2019р. та 28.12.2019р. Першим же робочим днем в січні 2020р., як зазначають обидві сторони, було 08.01.2020р.

Таким чином, враховуючи, що найближчим робочим днем до дати закінчення строку дії трудового договору та звільнення позивачки із займаної посади 31.12.2019р. було 27.12.2019р., суд не знаходить порушень в діях відповідача щодо видачі трудової книжки 27.12.2019р., адже звільненою позивачка вважається саме з 31.12.2019р. (з моменту закінчення строку дії трудового договору), про що і зазначено в трудовій книжці позивачки.

Встановленими обставинами спростовуються доводи позивача щодо безстроковості трудового договору, оскільки термін його дії чітко встановлено як в самому договорі так і згідно запису в трудовій книжці.

Під час розгляду справи судом встановлено, що звільненні позивачки на підставі п. 2 ч. 1 ст.36 КЗпП України було правомірним, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивачкою не зазначено в позовній заяві та не надано до позовної заяви жодного доказу на підтвердження заподіяння моральної шкоди (пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України і приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то понесенні позивачкою судові витрати за вимогами про стягнення середнього заробітку відносяться на рахунок позивачки.

Судовий збір за вимогами про поновлення на роботі в розмірі 840грн. 80коп., за якими позивачка відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір» мала пільги, та в задоволенні яких їй також було відмолено, компенсується за рахунок держави.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачкою судові витрати на правничу допомогу відповідно до положень ст.ст. 136, 141 ЦПК України відносяться на рахунок позивачки.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст.36 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 17.10.2018р., постановою Верховного Суду в постанові від 17.01.2019р. у справі № 760/11151/16-ц, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 137, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.