Дата документу 09.10.2020 Справа № 336/4549/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4549/19 Головуючий у 1 інстанції: Жупанова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/2558/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 21.10.2008 року ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №4 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 66 900,00 грн., зі сплатою 9,99 % річних.

18 травня 2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ПростоФінанс» відступило ТОВ «Кредитні Ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту №4 від 21.10.2008 року.

У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 10 червня 2019 року має прострочену заборгованість, яка складається з: 59 427,89 грн. заборгованість за кредитом, 79 798,23 грн. заборгованість за відсотками, 17 839,46 грн. заборгованість по пені та штрафам, 20 698,86 грн. заборгованість по комісії.

Вважало, що оскільки позичальником прострочено грошове зобов`язання, товариство має право на застосування наслідків порушення у вигляді стягнення пені за обліковою ставкою Національного Банку України, інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 49 664,69 грн., з яких: нараховані 3% річних 5353 грн., втрати від інфляції 23108,15 грн., нарахована пеня за обліковою ставкою Національного Банку України - 21203,54 грн.

На підставі зазначеного просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість в розмірі 49 664,69 грн., з яких: 5353,00 грн. - нараховані 3% річних, 23 108,15 грн. - втрати від інфляції, 21 203,54 грн. - пеня за обліковою ставкою НБУ, та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14700 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 06 березня 2019 року у справі №757/446815-ц, та незастосування правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, наявність у товариства права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, недоведеність відповідачем надання послуг та понесення витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати позивача, відмовити відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що посилання в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16 є безпідставним, оскільки правовідносини не є подібними, позивачем не надано відповідний розрахунок заборгованості, витрати на правничу допомогу доведені належними доказами.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 липня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 вересня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.10.2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №4, за умовами якого умов якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 66900,00 грн. в строк до 10.10.2013 року (а.с.9-16).

Матеріалами справи підтверджено, що 18.05.2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого ТОВ «ПростоФінанс» відступило, а ТОВ «Кредитні Ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту №4 від 21.10.2008 року (а.с. 22-33).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2014 року ухваленим у справі №336/9656/13-ц, позовні вимоги ТОВ «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №4 від 21.10.2008 року залишено без задоволення (а.с.69-71).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.08.2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2014 року у вказаній вище справі залишено без змін (а.с.72-73).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що ТОВ «Кредитні Ініціативи» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договором №4 від 21.10.2008 року, яка станом на 10 вересня 2013 року становила 114 663,76 грн. та складалась з: 59 427,89 грн. - неповернена сума кредиту, 29 397,08 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам, 809 грн. - заборгованість за комісією, 17 141,79 грн. - неустойка (штраф) за неналежне виконання зобов`язань із пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим позивачу було відмовлено у задоволенні позову (а.с.69-71).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягненні пені за період з 26.06.2018 року по 26.06.2019 року в сумі 21 203,54 грн., нарахованої за обліковою ставкою Національного Банку України з огляду на таке.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду у цій справі, оскільки на відміну від неї у справі № 6-116цс13 строк кредитування на момент звернення до суду не сплив, з огляду на що Верховний Суд України дійшов відповідного висновку.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Суд першої інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, в задоволенні якої позивачу було відмовлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2014 року, ухваленим у справі №336/9656/13-ц з підстав пропуску позовної давності.

Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування (10 жовтня 2013 року) право позивача нараховувати проценти та пеню за кредитом припинилося, позовні вимоги щодо стягненні пені та відсотків, передбачених договором та нарахованих після строку кредитування задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення пені за кредитним договором, нарахованої кредитором до закінчення строку кредитування ( 10 жовтня 2013 року), правильним є висновок суду в цій частині про те, що оскільки позовна давність до основної вимоги спливла (що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2014 року, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача пені.

Крім того, посилаючись на нарахування пені за обліковою ставкою Національного Банку України, позивач не зазначає, якою нормою та якого закону передбачено таке нарахування пені після закінчення строку кредитування, оскільки положеннями договору (пункти 7.2, 7.3 договору) передбачено відповідальність позичальника - сплату неустойки (штрафу) в розмірі 20% від суми щомісячного платежу, зобов`язання по сплаті якого порушено та 20% від суми кредиту, який повинен бути сплачений достроково під час дії договору (а.с.9-14).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом необґрунтовано не застосовано правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, не заслуговує на увагу, оскільки обставини, які встановлено у справі, яка переглядалась Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, не є подібними обставинам, встановленим судом першої інстанції.

Так, у справі №127/15672/16, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів на підставі ст..625 ЦК України, нарахованих на суму заборгованості, стягнутої за рішенням суду, яке відповідач виконав, сплативши борг.

Крім того, безпідставними є твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про те, що позиція об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі №757/44680/15-ц втратила актуальність, оскільки Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 18.03.2020 року у справі №442/398/15-ц та у постанові від 13.11.2019 року у справі №756/16386/15-ц при вирішенні справи про стягнення 3% річних та інфляційних втрат застосовує зазначену правову позицію.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами, відповідно до якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Участь адвоката - Тивоненка Данила Руслановича, який представляє інтереси відповідача у справі, і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання правової допомоги № 27/02 від 27.02.2020 року (далі Договір), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № ЗП 001616 від 29.03.2018 року, Додатком № 1 від 13.05.2020 року до Договору, Актом № 1 від 14.05.2020 року до Договору, згідно з якими сума витрат на правову допомогу становить 14 700 гривень 00 копійок.

Правомірність заявлених відповідачем позовних вимог про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу також узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у справі № 648/1102/19.

Дослідивши надані стороною відповідача документи, суд дійшов висновку про те, що такі витрати підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат на правничу професійну допомогу в загальному розмірі 14 700,00 грн.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова