ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4012/20 Справа № 175/5048/18 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Аудит-Авто на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальність «Аудит-Авто», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної події, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ТОВ «Аудит-Авто» матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної події, яка мала місце 25.11.2016 року у сумі 39238 грн. 00 коп., а також судові витрати по справі у розмірі 705 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Аудит-Авто», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної події, задоволено. Стягнуто з ТОВ «Аудит-Авто» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 39238 грн. 00 коп. Стягнуто з ТОВ «Аудит-Авто» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 705 грн. Стягнуто з ТОВ «Аудит-Авто» на користь держави недоплачений позивачем при подачі позову судовий збір в сумі 59 грн. 80 коп.(а.с.89-91).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ Аудит-Авто подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити (а.с.108-111).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.11.2016 року, о 18.20 хв. мала місце дорожньо-транспортна подія (ДТП), в якій було пошкоджено належний ОСОБА_1 автомобіль марки ФОРД, номер державної реєстрації НОМЕР_1 .

Даний факт підтверджується постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, відповідно до якої винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого водієм у ТОВ «Аудит авто», який керуючи автомобілем «Еталон» д.н. НОМЕР_2 на 157 км. а/д Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя в с. Братське, під час здійснення перевезення пасажирів за маршрутом Херсон-Дніпро, при зміні напрямку руху ліворуч, не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем ФОРД н/з НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Встановлено, що під час ДТП водій ОСОБА_2 , виконував трудові обов`язки, як працівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудит авто».

З наряду-замовлення № 4456 від 21.12.2018 року вбачається те, що сума матеріального збитку завдана відповідачем внаслідок спричиненої ДТП, складає 39238 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ Аудит-Авто є належним відповідачем по справі, а розмір матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивача, становить 39238 грн., що підтверджується належними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Аналіз положень ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі, моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб, тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України щодо майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України щодо моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода (в тому числі, моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв`язку з чим, перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року (справа № 759/4049/16-ц, провадження № 61-1505 св 18), постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2018 року (справа №372/1789/17-ц, провадження № 61-29014св18).

Суд першої інстанції, встановивши, що шкоду завдано внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини водія ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з відповідачем, дійшов правильного висновку про її відшкодування саме ТОВ Аудит-Авто.

Посилання відповідача на те, що судом не встановлено, що ОСОБА_2 виконував трудові обов`язки, є безпідставними та висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доказів того, що під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди 25.11.2016 року о 18-20 год. ОСОБА_2 не здійснював свої трудові обов`язки, зокрема, що цей час не входить до його робочого часу, що він перебував у відпустці, використовував автомобіль для особистих потреб тощо відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано. Відомості про звернення відповідальних осіб товариства до правоохоронних органів щодо незаконного заволодіння автомобілем товариства у матеріалах справи також відсутні.

З цих підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, належним роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Також, судова колегія погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром матеріальної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, судова колегія вважає, що вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Аудит-Авто залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 07 жовтня 2020 року.

Судді: