Справа № 242/1312/20
Провадження № 2/242/826/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2020 року м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Сафроновій К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним розрахунком при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним розрахунком при звільненні. Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з 05.11.2012 року по 05.11.2018 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 185-к від 05.11.2018 року його було звільнено за власним бажанням, відповідно ст. 38 КЗпП України. На день звільнення 05.11.2018 року відповідач заборгував позивачу заробітну плату у розмірі 78098 грн. 43 коп., яку фактично йому сплатили 21.03.2019 року. Крім того, позивач 12.11.2018 року був прийнятий на відокремленому підрозділі «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля» підземним прохідником 5 розряду з повним днем в шахті. Наказом № 30-к від 20.02.2019 року позивача було звільнено за власним бажанням, відповідно ст. 38 КЗпП України. На день звільнення 20.02.2019 року відповідач заборгував позивачу заробітну плату у розмірі 20 124 грн. 93 коп., яку фактично позивачу було сплачено 28.02.2020 року. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати у розмірі 267 930 грн. 36 коп., та судові витрати у сумі 2679 грн. 31 коп.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.03.2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 16.04.2020 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та судовий розгляд призначено до слухання.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги не визнають, зазначивши, що позивач дійсно працював з 05.11.2012 р. по 05.11.2018 р. на відокремленому підрозділі «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля», кінцевий розрахунок по заробітній платі був проведений йому 21.03.2019 року. Таким чином, позивачем було пропущений встановлений ст. 117 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. Крім того, з 12.11.2018 року позивач перебував у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 30к від 20.02.2019 року позивач був звільнений, в цей день йому була видана трудова книжка під особистий підпис в особовій картці. Відповідно до табеля використання робочого часу по дільниці ГКР за лютий 2019 року, а також згідно листів непрацездатності позивач не працював 20.02.2019 року. Остаточний розрахунок по заробітній платі позивачу був проведений 28.02.2020 року. Однак, позивач до підприємства з вимогою про виплату заборгованості не звертався, тому відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України. Даний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 30.03.2020 року № 235/1605/19. Просить суд відмовити позивачу в позовних вимогах.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

З матеріалів справи, вбачається, що згідно запису № 61 трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 05.11.2012 року прийнято до «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля» на посаду підземним прохідником 5 розряду з повним робочим днем, відповідно наказу № 158к від 05.11.2012 року.

Згідно запису № 62 трудової книжки серії НОМЕР_1 , 05.11.2018 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з переходом на пенсію за віком, з виплатою одноразової вихідної допомоги, відповідно до наказу № 185к від 05.11.2018 року.

Згідно запису № 63 трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 12.11.2018 року прийнято до «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля» на посаду підземним прохідником 5 розряду з повним робочим днем, відповідно наказу № 190к від 12.11.2018 року.

Згідно запису № 64 трудової книжки серії НОМЕР_1 , 20.02.2019 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, відповідно до наказу № 30к від 20.02.2019 року.

Як вбачається з довідки № 263/08 від 16.08.2019 року, виданої «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля», ОСОБА_1 працював прохідником підземним, на час звільнення 05.11.2018 р. нарахована заробітна плата за: червень 2018 р. 10217,02 грн.; вересень 2018 р. 13345,38 грн.; жовтень 2018 р. 14855,71 грн.; листопад 2018 р. 64676,64 грн. Станом на 05.11.2018 р. сума боргу складає 78098,43 грн. 21.03.2019 року сплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу при звільненні. Станом на 15.08.2019 р. заборгованість відсутня. Середньоденна заробітна плата складає 806,92 грн., середньомісячна заробітна плата 16945,32 грн.

Згідно довідки № 264/08 від 16.08.2019 року, виданої «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля», ОСОБА_1 працював прохідником підземним, на час звільнення 20.02.2019 р. нарахована заробітна плата за: листопада 2019 р. 7529,64 грн.; грудень 2019 р. 4198,45 грн.; січень 2019 р. 1712,34 грн.; лютий 2019 р. 1016,15 грн.; березень 2019 р. 8966,00 грн. Станом на 20.02.2019 р. сума боргу складає 17943,23 грн. Станом на 15.08.2019 р. заборгованість відсутня. Середньоденна заробітна плата складає 747,16 грн., середньомісячна заробітна плата 15316,85 грн.

Згідно листів непрацездатності серії НОМЕР_2 № 427239, АДГ № НОМЕР_3 , АДГ № 427804, ОСОБА_1 знаходився на лікарняному з 06.12.2018 року по 04.01.2019 р.

Згідно листа непрацездатності серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 знаходився на лікарняному з 01.02.2019 року по 20.02.2019 р.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.

Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.11.2018 р. по 21.03.2019 р., судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом розрахунку за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Судом встановлено, що перебіг строку звернення до суду почався з 21 березня 2019 року (день остаточного розрахунку з позивачем по заробітній платі) та сплив через три місяці тобто 21 червня 2019 року.

До суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач звернувся 26 березня 2020 року, пропустивши при цьому строк, визначений статтею 233 КЗпП України.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Позивач питання щодо поновлення строків звернення до суду не порушував, причини пропуску не зазначав.

З огляду на викладене, враховуючи положення ч. 1 ст. 233 КЗпП, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду 26.03.2020 року, тобто після спливу тримісячного строку встановленого для вирішенням даного трудового спору, тому вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.11.2018 р. по 21.03.2019 р. у зв`язку зі спливом строку звернення до суду.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20.02.2019 р. по 28.02.2020 р., судом встановлено наступне.

Згідно довідки № 264/08 від 16.08.2019 року, виданої ВП «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 747 грн. 16 коп.

Суд звертає увагу, що позивачем зазначено в позовній заяві дату виплату заборгованості по заробітній платі саме 28.02.2020 р., що підтверджено також відповідачем в відзиві на даний позов.

Згідно листів N 78/0/206-18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» та № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» кількість робочих днів позивача з 20.02.2019 року (день звільнення) по 28.02.2020 року (день виплати заборгованості по заробітній платі) виходячи із зазначеного листів складає 256 днів, тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 191 272 грн. 96 коп. з розрахунку 747 грн. 16 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 256 (кількість робочих днів з дня звільнення по день виплат заробітної плати).

Суд, звертає увагу на те, що посилання відповідача на той факт, що позивач після звільнення не звернувся до відповідача із вимогою про розрахунок є безпідставними, оскільки законодавством України не передбачений обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, а також даний факт не звільняє роботодавця від виконання вищевказаних норм КЗпП.

Крім того, суд критично відноситься на посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 30.03.2020 року № 235/1605/19, оскільки в зазначеній справі вирішувався спір виключно в аспекті простою підприємства, що не відноситься до даного позову.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 26 червня 2019 року справу №761/9584/15-ц прийшла до правового висновку щодо зменшення суми відшкодування, визначеного позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України. Зокрема в постанові зазначено, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України, його положення застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, відповідно ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши фактичні обставини справи, зокрема розмір належної позивачу при звільненні 20.02.2019 року виплати від роботодавця заборгованості по заробітній платі у розмірі 17 943,23 грн., що занадто менша за суму середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі визначеному позивачем та судом, а саме 191 272 грн. 96 коп., а також приймаючи до уваги пасивну поведінку позивача щодо захисту порушеного права, а саме не звернення з відповідними вимогами протягом тривалого часу, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність заявленої до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача та вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 50 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі (17 943,23 грн.) та періоду (з 20.02.2019 р. по 28.02.2020 р.) затримки розрахунку.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що при звернені до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 2679 грн. 31 коп. та враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме: судовий збір у сумі 499 грн. 96 коп. (18,66 %).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 38, 40, 116, 117, 232, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 133, 137, 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації та мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_5 ) до ДП «Селидіввугілля» (знаходиться за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. К. Маркса, б.41, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» місцезнаходження: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. К. Маркса, буд № 41, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Суми, що підлягають стягненню, визначені без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» місцезнаходження: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. К. Маркса, буд № 41, ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 499 (чотириста дев`яносто дев`ять) грн. 96 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Владимирська