Номер провадження: 22-ц/813/6212/20
Номер справи місцевого суду: 515/1211/19
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного впровадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 січня 2020 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

08 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовною заявою, в якій просила провести поділ сумісного майна подружжя (а.с 1-11).

22 січня 2020 року рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області (головуючий суддя Тимошенко С.В.) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя задоволено. Проведено поділ нежитлової будівлі загальною площею 161,2 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності подружжю, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині в ідеальній частці кожному. Визнано за ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Татарбунари Одеської області, право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі загальною площею 161,2 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності на вказану нежитлову будівлю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1422 грн.16 коп. (а.с 38).

04 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами Укрпошти направив апеляційну скаргу до Татарбунарського районного суду м. Одеси на рішення від 22 січня 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням та пояснює, що він та ОСОБА_2 перебувають в офіційному шлюбі з 11 червня 1984 року. В період сумісного проживання, саме 19.06.2001 року ними було придбано у промислової фірми «Електрон» будівлю телеательє, яка розташована по АДРЕСА_1 . Апелянт вказує, що договір купівлі-продажу був укладений на його ім`я. Відповідно до цього договору, ним було придбано нежитлову будівлю під літерою «А», сарай під літерою «Б», склад під літерою «В», гараж під літерою «Г», які розташовані на ділянці загальною площею 560 кв.м. Продаж було здійснено за 11473 грн. 69 коп. та сплачені продавцю кошти були саме від апелянта. Апелянт вказує на те, що позивач зловживала алкоголем, не працювала та не дбала про ці приміщення, у зв`язку з цим вважає, що суд може відступитися від рівності часток при поділі майна. Апелянт просить скасувати рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22.01.2020 року, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 43-45).

16 червня 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслала на адресу апеляційного суду пояснення на апеляційну скаргу, у яких заперечує проти доводів скаржника щодо придбання ним спірної будівлі виключно на власні кошти та щодо тверджень скаржника про пияцтво та відсутність працевлаштування відповідачки, на спростування наведених обставин надала копію своєї трудової книжки та копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії ВОО №648546.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 січня 2020 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що в період сумісного проживання в шлюбі сторони придбали нежитлову будівлю загальною площею 161,2 кв.м, що розташована по АДРЕСА_1 , та керуючись ст.ст.60, 63, 69-71 СК України, ст.368 ЦК України вимоги позивача про поділ спільно нажитого майна подружжя задовольнив у повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Головним доводом апеляційної скарги є те, що згідно з п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, слід зробити висновок, що позивач посилаючись на те що спірні приміщення було придбано виключно на його кошти та посилаючись на пияцтво та відсуніть працевлаштування відповідачки повинен був довести наявності відповідних, зазначених ним обставин. Однак ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду жодних належних, допустимих та достатніх доказів ним надано не було. Окрім цього, не було надано ОСОБА_1 і жодних доказів власного працевлаштування на час перебування у шлюбі та придбання зазначеної нерухомості, ані будь-яких інших доказів, підтверджуючих факт наявності у відповідача власних коштів достатніх для придбання відповідного спірного нерухомого майна.

Натомість з доданої до пояснень на апеляційну скаргу копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що з 1969 по 2003 рр. вона працювала у різних установах, з 27.10.2003 року, як вбачається з копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії ВОО №648546, ОСОБА_2 зареєстрована як ФОП.

Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого цивільного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

28.09.2020 року м. Одеса