Ухвала

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 2-255/2005

провадження № 61-4572 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Денисівської сільської ради Козівського району Тернопільської області про визнання права власності на 2/3 частини будинковолодіння,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено право власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини житлового будинку та надвірних будівель після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що складається з будинку цегляного, двох цегляних сараїв, цегляної літньої кухні, цегляного навісу, розташованих в АДРЕСА_1 .

У лютому 2020 року ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року у вищевказаній справі з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

06 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року (надійшла до суду 12 березня 2020 року), в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року, поновити йому строк для подання апеляційної скарги на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року та відкрити апеляційне провадження у справі № 2-255/2005.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційним судом порушено норми процесуального права, а також право заявника на доступ до суду, оскільки про існування рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2005 року заявник дізнався тільки 31 січня 2020 року, що є поважною причиною для поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій уточнити вимоги прохальної частини касаційної скарги щодо оскаржуваних ним судових рішень відповідно до статті 409 ЦПК України із зазначенням всіх учасників справи та їх місця проживання, а також надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

06 квітня 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли: заява про усунення недоліків касаційної скарги, уточнена редакція касаційної скарги на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого

2020 року, клопотання про допит свідків, клопотання про витребування документів, які не скріплені підписом ОСОБА_1 , що не відповідає вимогам ЦПК України щодо письмової паперової форми заяв, клопотань, що підписуються особою, яка їх подає.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року повернуто ОСОБА_1 заяву про усунення недоліків касаційної скарги, уточнену редакцію касаційної скарги на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року, клопотання про допит свідків, клопотання про витребування документів у вищевказаній справі. Продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1084/0/226-20 було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5

15 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д.

29 квітня 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 березня 2020 року.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Статтею 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне провадження виникнення обставин непереборної сили.

Отже, у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків, передбачених пунктами 1-2 частини другої статті 358 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник подав апеляційну скаргу із пропуском строку, визначеного процесуальним законодавством. Причини пропуску строку на апеляційне оскарження, пропущеного понад 14 років після ухвалення рішення суду першої інстанції, викладені у доданому до апеляційної скарги клопотанні заявника про поновлення строку на апеляційне оскарження, визнані судом апеляційної інстанції неповажними, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених ним причини пропуску цього процесуального строку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, врахувавши вимоги наведених норм закону, перевіривши доводи заявника, на які він посилався як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження, та встановивши, що ці підстави є неповажними, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, як і пункт 8 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Такий правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Ураховуючи те, що апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а переоцінка наданих суду апеляційної інстанції доказів не належить до компетенції суду касаційної інстанції, Верховний Суд вважає, що відповідні доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Денисівської сільської ради Козівського району Тернопільської області про визнання права власності на 2/3 частини будинковолодіння відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець