КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/5148/2020 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Сушко Л.П., Іванової І.В.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом який обґрунтовував тим, що він працював на посаді заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») на підставі Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 жовтня 2013 року.

Позивач був звільнений із займаної посади на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27 березня 2014 року "Про звільнення ОСОБА_1 ».

Згідно з вказаним наказом звільнено ОСОБА_1 з посади заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, підстава: службова записка голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 27 березня 2014 року.

01 липня 2014 року наказом голови правління ПАТ «ДПЗКУ» звільнено ОСОБА_1 з посади заступника голови правління відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Позивач зазначав, що зі змістом вказаних наказів про його звільнення він не повідомлений по даний час. При звільненні з ним не проведено повний розрахунок, зокрема, не надана компенсації за невикористані щорічні відпустки.

Вважає, що накази про його звільнення є незаконними, такими, що підлягають скасуванню.

Просив визнати недійсним повністю і скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України (правонаступником якого є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства) від 27 березня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнати недійсним повністю і скасувати наказ ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 01.07.2014 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»; стягнути з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 736 921,25 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 612,50 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зауважує, що матеріали справи не містять доказів вручення йому наказу про звільнення або видачі трудової книжки, а тому вважає строк звернення із відповідним позовом не пропущено.

Вважає, що звільнення відбулось в спосіб не передбачений законодавством та підстави є необґрунтованими.

Представник АТ «ДПЗКУ» у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що позивач міг дізнатись про своє звільнення із засобів масової інформації ще задовго до подання позову, оскільки інформація була відкритою та розміщеною в друкованих виданнях та офіційних інтернет ресурсах, а тому позивач пропустив строк на подачу позову, клопотань про поновлення строку не подавав, а тому вважає зазначене підставою для відмови у задоволені позову.

Зауважує, що рішення про звільнення Міністерством аграрної політики та продовольства України прийнято у межах повноважень, відповідно до законодавства та Статуту.

Вважає, що не звернення позивача із позовом протягом п`яти років свідчить про вчинення дій, спрямованих на отримання більшого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а вимоги щодо стягнення моральної шкоди вважає необґрунтованими.

Представник міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства у відзиві на апеляційну скаргу також зазначає, що наказ про звільнення позивача є обґрунтованим та прийнятим у відповідності норм трудового законодавства та посилається на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови у позові.

У судовому засіданні представник позивача підтвердив позицію свого довірителя, представники відповідачів виступили проти задоволення апеляційної скарги, крім того зазначали, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки спір який перебуває на розгляді віднесений до юрисдикції господарського суду.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2013 року наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про призначення ОСОБА_1 » № 192-п призначено ОСОБА_1 на посаду заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ».

27 березня 2014 року наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 41-п звільнено ОСОБА_1 з посади заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Вбачається, що підставою щодо видачі оскаржуваного наказу є службова записка голови Правління ПАТ «ДПЗКУ».

Відповідно до п. 2.7 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 «Деякі питання оптимізації систем центральних органів виконавчої влади» реорганізовано Міністерство аграрної політики та продовольства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства. Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства.

Відповідно до пункту 1.4. Статуту ПАТ «ДПЗКУ» від 17.11.2011 № 634 (редакція чинна на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Статут) засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Повноваження з управління корпоративними правами Товариства відповідно до постанови Кабінету Міністрів країни від 06.06.2011 № 593 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів країни від 11.08.2010 № 764» здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Згідно пункту 9.1. Розділу 9 Статуту органами управління Товариства є: Загальні Збори, Наглядова Рада, Правління, Ревізійна комісія.

Відповідно до підпункту 11 пункту 9.7.1. Розділу 9 Статуту до виключної компетенції Загальних Зборів належить, зокрема, призначення (обрання) на посаду звільнення (припинення повноважень) з посади голови Правління, першого заступника голови Правління, заступників голови Правління та членів Правління; затвердження умов контрактів, які укладатимуться з ними, встановлення розміру винагороди; прийняття рішення про відсторонення голови або члена Правління від здійснення повноважень.

Згідно підпунктів 2, 5, 7, 8, 11, 18 пункту 11.11. Розділу 11 голова Правління, зокрема, видає накази, затверджує інструкції та інші документи з питань діяльності Товариства; встановлює порядок підписання договорів від імені Товариства; затверджує організаційну структуру та штатний розпис Товариства, визначає посадові оклади, тарифи, ставки, форми і системи оплати праці працівників Товариства та інших осіб, що залучаються до роботи в ньому, згідно із законодавством визначає умови оплати праці керівників, а також приймає рішення про притягнення таких осіб до відповідальності; затверджує посадові інструкції працівників Товариства; укладає договори (контракти) та вчиняє інші правочини від імені Товариства.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9.14. Розділу 9 Статуту Міністерство аграрної політики та продовольства України у період до проведення перших Загальних Зборів призначає на посаду та звільняє з посади голову Правління, першого заступника голови Правління, заступників голови Правління та членів Правління.

Згідно частини третьої статті 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження № 14-1цс19) зроблено висновок, що «реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини. У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень. Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством.

Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц. Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 738/1772/17 (провадження № 14-45цс19) вказано, що «споживче товариство є юридичною особою та здійснює господарську діяльність з моменту його державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах. Рішення про створення кооперативу приймається його установчими зборами. При створенні кооперативу складається список членів та асоційованих членів кооперативу, який затверджується загальними зборами. Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви.

Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Вищим органом управління споживчого товариства є загальні збори його членів, які й приймають статут, визначають розміри вступного і обов`язкового пайового внеску, обирають керівні та контрольні органи товариства, а також вирішують інші питання, пов`язані з його діяльністю (статті 7, 11 Закону України «Про кооперацію», статті 5-7 Закону України «Про споживчу кооперацію»).

За змістом положень статті 12 Закону України «Про кооперацію», статті 6 Закону України «Про споживчу кооперацію» член споживчого товариства має право, у тому числі брати участь в господарській діяльності споживчого кооперативу, а також в управлінні ним, обирати і бути обраним до його органів управління і контролю, вносити пропозиції щодо поліпшення діяльності товариства та усунення недоліків у роботі його органів і посадових осіб; одержувати частку прибутку, що розподіляється за результатами господарської діяльності між членами споживчого товариства відповідно до їх пайового внеску.

З аналізу наведених вище норм можна дійти висновку, що члени споживчого товариства (споживчого кооперативу), яке є господарською організацією, беруть участь в управлінні ним, мають право одержувати частку прибутку, що розподіляється за результатами господарської діяльності між членами споживчого товариства відповідно до їх пайового внеску, та інші правомочності, встановлені законом і статутними документами такого товариства.

Такі ознаки відповідають поняттю корпоративних прав, наданому в статті 167 ГК України, а тому спори між учасниками споживчого товариства або між споживчим товариством і його членом, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності цього товариства, є такими, що виникають з корпоративних відносин».

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року дійшов вищезазначених висновків у справі № 761/34973/17 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, правовідносини в якій є релевантними тим, які перебувають на розгляді апеляційного суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У зв`язку із викладеним слід було закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч.1ст.256 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 рокускасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд його справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «08» вересня 2020 року.

Головуючий

Судді: