Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/2436/18
Провадження № 2/483/30/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2020 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Казанлі Л.І.,

за участю секретаря Гречки С.Є.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадженняцивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

17 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4 .. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , після смерті якого залишилась спадщина у виді земельної частки (паю) розміром 5,07 умовно кадастрових гектарів, що розташована в межах Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. До 2018 року вона вважала, що разом з відповідачкою вони були єдиними спадкоємицями вищевказаного майна і вона фактично прийняла спадщину, доки не дізналась, що від її імені була написана заява про відмову від прийняття спадщини. Посилаючись на те, що відповідачка незаконно заволоділа спірним майном, просила визнати видане на ім`я останньої свідоцтво про право на спадщину частково недійним та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеної земельної ділянки.

У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, пославшись на те, що на момент смерті ОСОБА_5 позивачка не проживала однією сім`єю з померлим, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину в розумінні ЦК УРСР, який діяв на момент смерті спадкодавця. Тому, посилаючись на вищевикладене, просили відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого.

Суд вважає, що правове врегулювання предмету спору має визначатись як за нормами ЦК України, так і за нормами ЦК УРСР 1963 року, оскільки ЦК України не має зворотної сили і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17 липня 2018 року (а. с. 12), ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З досліджених судом свідоцтв про народження, про укладення та розірвання шлюбу, а також витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб(а. с. 9-11) вбачається, що позивачка ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ) були донькою та дружиною померлого ОСОБА_5 , і, у відповідності зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицями першої черги.

Ці обставини не оспорюються особами, які беруть участь у справі, а тому суд вважає їх встановленими.

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 червня 2001 року, виданого державним нотаріусом Другої очаківської державної нотаріальної контори Селецькою Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1297 (а. с. 44) вбачається, що ОСОБА_4 отримала у спадщину після смерті ОСОБА_5 земельну частку (пай) розміром 5,07 умовно кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності КСП «РОДИНА» в с. Солончаки Очаківського району Миколаївської області.

В порядку, передбаченому ст. 92 ЦПК України, за згодою відповідачки ОСОБА_4 , її було допитано в судовому засіданні в якості свідка. З цих показань вбачається, що її чоловік ОСОБА_5 помер в листопаді 2000 року , після якого вона отримала спадщину у вигляді земельної ділянки. Під час оформлення спадщини вони разом з позивачкою та її братом домовились, що все спадкове майно буде оформлено на її ім`я. Також відповідачка вказала, що її донька ОСОБА_3 постійно мала тривалі стосунки з різними чоловіками, тому на момент смерті ОСОБА_5 , як і в подальшому, не проживала з ними однією сім`єю.

Вказані вище показання відповідачки узгоджуються як із показаннями свідка ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні підтвердила факт непроживання позивачки однією сім`єю з померлим ОСОБА_5 на момент смерті останнього, так із показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - синів позивачки, які, хоча й стверджували, що мати певний час разом проживала з дідусем та бабусею, однак не змогли дати чіткого підтвердження, що вона проживала з померлим ОСОБА_5 саме на момент смерті останнього.

Суд критично ставиться до показань допитаного в якості свідка співмешканця позивачки ОСОБА_11 , оскільки він почав проживати з позивачкою з 2014 року, а тому його свідчення є показаннями з чужих слів.

Також судом не може братись до уваги ксерокопія довідки № 409 від 30 липня 2018 року, видана Куцурубською сільською радою ОТГ Солончаківським старостинським округом (а. с. 13), оскільки її жодним чином не засвідчено та оригіналу цього документу суду надано не було.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року.

Згідно з положеннями ст.ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом, є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов`язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім`я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього.

В судовому засіданні встановлено, що із заявою про прийняття спадщини у передбачений ст. 549 ЦК УРСР строк позивачка до нотаріальної контор не зверталася.

Доказів на підтвердження фактичного вступу позивачкою на момент смерті ОСОБА_5 в управління та володіння спадковим майном суду також надано не було.

Посилання представника позивачки на те, що заява про відмову від прийняття спадщини від імені позивачки була написана відповідачкою та є підробленим документом не мають юридичного значення у даному конкретному випадку, оскільки позивачка фактично не проживала із померлим ОСОБА_12 на момент його смерті та не здійснила ніяких дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, а тому наявність чи відсутність вказаної заяви не породжує жодних правових наслідків.

Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження викладених нею обставин щодо визнання спірного свідоцтва частково недійним, а тому приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за його недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивачки і відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263- 265ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину серії АЕА № 465918 від 13 червня 2001 року частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину земельної частки (паю) розміром 5,07 умовно кадастрових гектарів - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивачки.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 березня 2020 року.

Головуючий: