Справа № 530/65/20
Номер провадження 2/530/212/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2020 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Пилипенка Є.С., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , Пишненківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, с.Пишненки про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , Пишненківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, с.Пишненки про визнання права власності на нерухоме майно.

02.03.2020 року по даній справі було відкрито провадження.

В судове засідання позивач не з`явилася, але написала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача, Пишненківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Відповідно до Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19, постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року №215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211», рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, доручення регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій №3/2020 від 13 березня 2020 року, рішення ради суддів України від 17.03.2020 року № 19 встановлено обмеження.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 16.03.2020 року рекомендовано громадянам та іншим учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їх відсутності за наявними в справі матеріалами.

Заслухавши представника позивачки, який підтримав позовні вимоги, відповідача ОСОБА_3 , який визнав позовні вимоги, зачитавши заяви відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 ,, які визнали позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали цивільної справи суд приходить до висновку.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов пред`являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов`язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз`яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено, що матір`ю ОСОБА_1 була ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 92 років, у селі Пишненки Зіньківського району.

30.09.1994 року ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

При житті ОСОБА_6 мала частину колишнього колгоспного двору АДРЕСА_1 , дві земельні ділянки площею 4,2360 гектарів та площею 0,39 га., розташовані на території Пишненківської сільської ради Зіньківського району.

Згідно довідки Пишненківської сільської ради Зіньківського району № 303 від 04.09.2019 року, АДРЕСА_4 на АДРЕСА_2 , відповідно до розпорядження голови ОДА № 206 від 20.05.2016 року

На звернення ОСОБА_1 до нотаріуса по питанню отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно-житловий будинок, їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове будинковолодіння.

Згідно довідки Пишненківської сільської ради Зіньківського району № 304 від 04.09.2019 року, господарство АДРЕСА_1 (відповідно записів погосподарської книги № 1 за 1986-1990 р.р., особовий рахунок № НОМЕР_1 ),- станом на 01.07.1990 року відносилося до колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а членами двору були її: дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зять ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , внук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Колишній колгоспний двір АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,10 гектарів, кадастровий номер :01:004:0009, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_6 .

Таким чином, на день смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно у вигляді формально належної їй частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 , так як право власності на вказане нерухоме майно при житті ОСОБА_6 та й на даний час не оформлено і частки кожному не виділені, та земельної ділянки площею 4,2360 гектарів, розташованої на території Пишненківської сільської ради Зіньківського району.

Згідно ст. ст. 1216-1218,1261 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом . До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 вже успадкувала частину майна померлої ОСОБА_6 (1/2 частину земельної ділянки площею 4,2360 гектарів, розташованої на території Пишненківської сільської ради Зіньківського району, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.10.2017 року), вона вважається такою, що прийняла спадщину в цілому, тобто успадкувала і частину колишнього колгоспного двору АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_6 , хоча свідоцтва про право на спадщину за заповітом не отримала, так як нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва, посилаючись на те, що садибний (індивідуальний) житловий будинок належав до суспільної групи господарств майно колгоспного двору і на нього відсутні правовстановлюючі документи.

Зважаючи на викладене, позивачеві ОСОБА_1 формально належить у колишньому колгоспному дворі АДРЕСА_4 (так як правовстановлюючих документів на нього не малося і не мається до цього часу), частка, як члену колгоспного двору і частка померлої матері ОСОБА_6 ..

Відносно подальшого статусу формально належних частин ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у колишньому колгоспному дворі АДРЕСА_4 (так як правовстановлюючих документів на нього не малося і не мається до цього часу ), то статус цих часток визначається наступним чином.

На підставі ст. ст. 347 ч.1 та 1273 ч.1 Цивільного кодексу України, згідно яких особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це, або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відмовляються від формально належних їм часток у колишньому колгоспному дворі АДРЕСА_4 , а ОСОБА_1 не відмовляється від формально належної їй частки колишнього колгоспного двору і частку спадщини після смерті матері ОСОБА_6 прийняла, як і має намір успадкувати формально належну ОСОБА_6 частку колишнього колгоспного двору АДРЕСА_4 .

Таким чином, після смерті ОСОБА_6 та відмови ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 від формально належних їм часток у колишньому колгоспному дворі АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 може бути одноосібним власником вказаного нерухомого майна, хоча документально право власності і не оформила із зазначених вище підстав.

Нині чинне законодавство не містить визначення поняття колгоспного двору, що регулювалося відповідними положеннями Цивільного кодексу Української РСР у редакції 1963 року, які були виключені у 1993 році (Закон Украни від 16 грудня 1993 року № 3718-XII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності з 18 січня 1994 року).

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого були членами колгоспу, брали участь особистою працею в колгоспному виробництві та отримували від цього основні доходи і спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці, виділеній колгоспом

Згідно із Зразковим статутом колгоспу від 1969 року, сім`я колгоспника отримувала в користування присадибну ділянку землі під город, сад і інші потреби в розмірі до 0,50 га (включаючи землю, зайняту спорудами). Колгосп надавав у встановленому в колгоспі порядку допомогу колгоспникам в будівництві і ремонті житлових будинків

Статус колгоспних дворів визначався у Погосподарських книгах документах первинного обліку в сільських Радах народних депутатів з 1935 року. Вони складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільради. В особових рахунках містяться відомості про членів сім`ї, які проживають в господарстві, а також дані щодо землі, будівель і худоби, що знаходяться в особистому користуванні

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 , а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

До введення в дію Закону України Про власність , чинне законодавство не передбачало реєстрації прав власності на житлові будинки у сільській місцевості. З набранням чинності Закону України Про власність інститут суспільних груп за належністю до зайнятості власників перестав існувати.

Пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР 31 жовтня 1975 року № 45/5 встановлено, що підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Записи у погосподарских книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

За приписами норм ч. 3 ст. 3, ст.31 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, ідентифікуються як об`єкти нерухомого майна речове право на які підлягає державній реєстрації.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності,-- положення статтей 17, 18 Закону України Про власність щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону ( з 15 квітня 1991 року)

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Діючим законодавством щодо спільної сумісної власності до введення в дію закону Про власність, тобто до 15.04.1991 року, був цивільний кодекс УРСР у редакції 1963 року. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 5 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин), розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У разі смерті члена колгоспного двору після припинення існування двору, тобто після 30.06.1990 року, спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Таким чином, зі смертю ОСОБА_6 припинилося її право на формально належну їй частку колишнього колгоспного двору АДРЕСА_4 , яку успадкувала за заповітом її дочка ОСОБА_1 , хоча свідоцтва про право на спадщину за заповітом і не одержала, зважаючи на відсутність правовстановлюючих документів на садибний ( індивідуальний) житловий будинок.

Факт того, що садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_4 відносився до суспільної групи господарств "колгоспного двору", головою якого була ОСОБА_6 , а членами двору були її: дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_3 , внук ОСОБА_4 і внук ОСОБА_5 , та після смерті ОСОБА_6 і відмови ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 від формально належних їм часток колишнього колгоспного двору, цей садибний (індивідуальний) житловий будинок може належати вцілому ОСОБА_1 , підтверджується наступними доказами: паспортом, свідоцтвами про народження і укладення шлюбу позивача згідно яких вона є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка села Колки Маневицького району, Волинської області, мешканка АДРЕСА_1 . ЇЇ прізвище при народженні було ОСОБА_10 , а батьками були ОСОБА_11 і ОСОБА_6 . Після укладення шлюбу 01.07.1979 року із ОСОБА_3 її прізвище стало ОСОБА_12 . Свідоцтвом про смерть спадкодавця ОСОБА_6 та довідкою Пишненківської сільської ради Зіньківського району № 305 від 04.09.2019 року, згідно яких вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 92 років, у селі Пишненки Зіньківського району, де була зареєстрована на проживання в будинку АДРЕСА_1 , а разом із нею на день її смерті зареєстровано місце проживання таких осіб: дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_3 , внук ОСОБА_5 . Заповітом ОСОБА_6 , посвідченим 30.09.1994 року секретарем Пишненківської сільської ради Зіньківського району, згідно якого вона заповіла все своє майно своїй дочці ОСОБА_1 . Свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 29.05.1985 року, виданим виконавчим комітетом Пишненківської сільської ради Зіньківського району, і реєстровим написом на ньому Полтавського міжміського бюро технічної інвентаризації від 12.06.1989 року, згідно яких, житловий будинок АДРЕСА_4 в цілому належить на праві особистої власності ОСОБА_6 , про що проведено в реєстровій книзі № 1 запис за реєстровим № 58. Довідкою Пишненківської сільської ради Зіньківського району № 303 від 04.09.2019 року, згідно якої АДРЕСА_4 , відповідно до розпорядження голови ОДА № 206 від 20.05.2016 року. Довідкою Пишненківської сільської ради Зіньківського району № 304 від 04.09.2019 року, згідно якої господарство АДРЕСА_1 (відповідно записів погосподарської книги № 1 за 1986-1990 р.р., особовий рахунок № НОМЕР_1 ), станом на 01.07.1990 року відносилося до колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а членами двору були її: дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зять ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , внук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ..Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно якого він складається із наступних будівель і споруд: А-1 житловий будинок, Б літня кухня, В сарай, в сарай, Д погріб вхідний, Ж вбиральня, З гараж, з сарай, №1 огорожа, №2 ворота огорожі, №3 колодязь. Довідкою Пишненківської сільської ради Зіньківського району № 254 від 30.11. 2019 року, згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0009, площею 0, 10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , знаходиться у приватній власності. Документи видані на ім`я ОСОБА_6 . Державним актом на право приватної власності на землю IV-ПЛ № 024655, згідно якого ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 39 га, розташовану на території Пишненківської сільської ради. Заявами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про відмову від формально належних їм часток колишнього колгоспного двору АДРЕСА_1 . Відмовою нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок.

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею..."..

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Визнання за позивачкою права приватної власності не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачами позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Позивач судові витрати покладає на себе.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268 ЦПК , ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , Пишненківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, с.Пишненки про визнання права власності на нерухоме майно задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою села Колки, Маневицького району, Волинської області, мешканкою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 92 років, у селі Пишненки Зіньківського району, право приватної власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається із будівель, позначених у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок наступними літерами: А-1 - житловий будинок, Б - літня кухня, В - сарай, в - сарай, Д - погріб вхідний, Ж - вбиральня, З -гараж, з - сарай, №1 огорожа, №2 ворота огорожі, №3 колодязь.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко