ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1925/20 Справа № 176/1600/19 Суддя у 1-й інстанції - Кучма В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Петешенкової М.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01 вересня 2011 року по 31 грудня 2018 року вона знаходилася у трудових відносинах з Відділом освіти виконкому Жовтоводської міської ради.

Наказом №2106-к/тр від 10 грудня 2018 року вона була звільнена у зв`язку з переведенням.

Після звільнення відповідач не виплатив належні їй при звільненні та передбачені законом усі платежі. Так, на момент звільнення нею не було використано 14 календарних днів відпустки за 2018 рік, за які вона не отримала грошову компенсацію.

Незважаючи на усі її звернення до відділу освіти виконкому Жовтоводської міської ради, з нею так і не розрахувалися та не виплатили грошову компенсацію, що змусило її звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

За її підрахунками компенсація за невикористану відпустку складає 3335,36 грн. Також позивач вважає, що відповідач повинен здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в порядку ч.1 ст. 117 КЗпП України, по день постановлення судом рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Враховуючи зазначене, просила стягнути з Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на її користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку суму у розмірі 3335,36 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення судом рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (а.с.2-6).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні- задоволено.

Стягнуто з Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 3335,36 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 53 842,24 грн, а всього 57177, 60 грн.

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.46-49).

Не погодившись з рішенням суду, Відділ освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, яким стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, 05 серпня 2019 року, в сумі 53 257 ,88 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що у порушенні законодавства, судом першої інстанції до уваги взято помилково зазначені у позові розрахунки позивача та стягнуто компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки у розмірі 3 335, 36 грн, що є значно більшою сумою, ніж справжній розмір такої компенсації, та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 53 842, 24 грн із розрахунку середньоденного заробітку 238,24 грн, що також не відповідає дійсності.

Крім того, суду першої інстанції було повідомлено, що сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки відповідачем у повному обсязі була перерахована на користь позивача на банківську карту, а саме 05 серпня 2019 року, у сумі 2 626,14 грн, з урахуванням суми утриманого податку з доходів фізичних осіб та суми військового збору ця сума становила 3 262, 28 грн).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із трудовою книжкою ОСОБА_1 , знаходилась з відповідачем у трудових відносинах, з 01 вересня 2011 року по 31 грудня 2018 року (а.с.7-8).

Відповідно до копії наказу №2106-к/тр від 10 грудня 2018 року начальника відділу освіти виконкому Жовтоводської міської ради ОСОБА_1 була звільнена, 31 грудня 2018 року, з посади - вчитель початкових класів КП -2331 Комунального закладу освіти навчально-виховного комплексу «Дивосвіт», у зв`язку з переведенням до комунального закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради п.5 ч.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.12 на звороті).

Відповідно до довідки відділу освіти Жовтоводської міської ради за №232 від 31 грудня 2018 року ОСОБА_1 , станом на 31 грудня 2018 року, має невикористану щорічну відпустку за період роботи з 01 вересня 2018 рік по 31 грудня 2018 рік - 14 календарних днів (а.с.17).

У своїй заяві від 18 лютого 2019 року позивачка просила відповідача перерахувати на ЗЗСО "Дивосвіт" грошову компенсацію за невикористану відпустку 14 календарних днів за відпрацьований період з 01 версеня 2018 року по 31 грудня 2018 рік в НВК «Дивосвіт» (а.с.15).

Із відповіді Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на дану заяву, від 20 червня 2019 року №01-16/679, відповідач повідомив, якщо працівник переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткову відпустки і не одержав грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткову відпустки зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

Відповідно до Положення про відділ освіти, затвердженого рішенням сесії Жовтоводської міської ради № 2378 - 24(І)/УІІ від 28 листопада 2018 року відбулися зміни в організації роботи відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, а також відповідно до рішення Жовтоводської міської ради від 26 вересня 2018 року №1970-44(І) УІІ «Про реорганізацію комунального закладу освіти навчально-виховного комплексу «Дивосвіт» із санаторними групами і класами» КЗЗСО І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Жовтоводської міської ради переведено на фінансову автономію і бухгалтерський облік здійснюється закладом самостійно. А тому відділ освіти не має підстав та кошторисних призначень для виплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

Також, позивачу даним листом було роз`яснено ст. 9 Закону України «Про відпустки» та рекомендовано скористатися невикористаною відпусткою за попередній період роботи на новому місці роботи (а.с.16).

Також, позивачка 11 червня 2019 року звернулася до директора ЗЗСО "Дивосвіт" із заявою про те, чи буде їй надано та оплачено відпустку за час роботи у міському відділі освіти (а.с.16).

Однак, відповіддю комунального закладу загальної середньої освіти "Дивосвіт" від 18 червня 2019 року також отримала відмову (а.с.13).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 остання працювала у Відділі освіти та їй нараховано заробітну плату, за період з січня 2018 року по грудень 2018 року, в розмірі 84100,73 грн (а.с.9).

Таким чином, судом встановлено із досліджених доказів, що на момент звільнення з Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради позивачка мала невикористану відпустку 14 календарних днів за період роботи з 01 вересня 2018 рік по 31 грудня 2018 рік і даний факт не заперечувався відповідачем у наданій позивачці відповіді на її заяву.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану нею відпустку при звільненні, суд першої інстанції виходив з доведеності таких вимог та вважав, що така компенсація має бути стягнута з відповідача, в межах заявленої суми у позові, оскільки доказів на спростування наведеного у позовній заяві розрахунку відповідачем суду не надано.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що повний розрахунок з позивачем не проведено, оскільки мала місце невиплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника, яка входить до заробітної плати та до таких правовідносин застосовується ст.117 КзПП України. Таким чином, суд першої інстанції вважав правомірним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 31 грудня 2018 року по день ухвалення рішення у справі 04 жовтня 2019 року (включно), що складає 226 робочих днів.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст.5 ЦПК України).

Згідно зі статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Так, згідно ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення.

Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України, громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка ; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

Відповідно до п.2 ч.ІІ вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 ч. ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Колегія суддів зазначає, що сума компенсації за невикористану щорічну відпустку, яку позивачеві мав сплатити відповідач при звільнені становила 3 262,28 грн, виходячи із наступного розрахунку: сума заробітної плати за останні перед звільненням 12 місяців поділена на суму робочих днів за ці 12 місяців, тобто з грудня 2017 року по листопад 2018 року, ( 82 489,16 : 354 к.дн. = 232,02) грн, яка множиться на 14 днів невикористаної відпустки.

З наданої довідки про виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2018 рік вбачається, що Відділ освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради виплатив, 05 серпня 2019 році, ОСОБА_1 суму у розмірі 2626,14 грн, що проведена з урахуванням сум утриманого податку з доходів фізичних осіб в розмірі 587, 21 грн та суми військового збору 48, 93 грн, що в підсумку становить 3 262,28 грн.

Таким чином у відповідача перед позивачем відсутня заборгованість за невикористану щорічну відпустку.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача компенсації за невикористану нею відпустку при звільненні.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що повний розрахунок з позивачем до цього часу не проведено, оскільки мала місце невиплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника, яка входить до заробітної плати та до таких правовідносин застосовується ст.117 КзПП України.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом, 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 31 грудня 2018 року по день ухвалення рішення у справі 04 жовтня 2019 року (включно), що складає 226 робочих днів у розмірі 53842, 24 грн, є помилковими.

Колегія суддів, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 53 257, 88 грн, виходячи з наступного.

Так, в листопаді 2018 році, позивачем відпрацьовано 22 робочі дні - нараховано 7 238, 31 грн. В грудні 2018 році позивачем відпрацьовано 20 робочих днів - нараховано 8082, 42 грн. Загалом за два останні місяці роботи перед звільненням відпрацьовано 42 робочих днів. Заробітна плата за цей період складає 15320, 73 грн. Середньоденний заробіток складає 364,78 грн (15320, 73 грн : 42 р.д).

Остаточний розрахунок проведено 05 серпня 2019 року, тобто через 146 робочих днів

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: 53 257, 88 грн ( 364,78 грн * 146 роб. днів).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки звільнення працівників від сплати судового збору не поширюється на вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до положень ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради - задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 53 257, 88 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Відділу освіти виконавчого комітету Жовтоводської міської ради судовий збір у розмірі 1152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: