Ухвала

20 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 463/3749/17

провадження № 61-14406ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, про виділ частки зі спільної власності на нерухоме майно, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, про скасування свідоцтва про право власності, державної реєстрації та демонтаж самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, про виділ частки зі спільної власності на нерухоме майно.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, про скасування свідоцтва про право власності, державної реєстрації та демонтаж самочинного будівництва.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Виділено у приватну власність ОСОБА_3 житловий будинок з прибудовою, загальною площею 74,4 кв. м, житловою площею 49,3 кв. м, з можливістю присвоєння окремого поштового номера, до складу якого входять приміщення: тамбур площею 6,0 кв. м, позначений на плані № 2-1; коридор площею 10,5 кв. м, позначений на плані № 2-2; житлова кімната площею 17,8 кв. м, позначена на плані № 2-3; житлова кімната площею 17,6 кв. м, позначена на плані № 2-4; житлова кімната площею 13,9 кв. м, позначена на плані № 2-5, кухня площею 8,6 кв. м, позначена на плані № 2-6; частини горища над приміщенням кухні 2-6 відповідно до план-схеми виділення приміщень у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 24-18; гараж площею 23,0 кв. м, позначений на плані літерою «Д»; сарай площею 36,6 кв. м, позначений на плані літерою «Б» та вважати таким, що припинилося право спільної часткової власності ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 замурувати дверний проріз в коридорі 1-25, який з`єднує коридор 1-25 з горищем та облаштувати вихід на свою частку горища з приміщення комірки 1-24 у житловому будинку АДРЕСА_1 (вказані роботи здійснити за рахунок коштів ОСОБА_3 ).

У спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити ворота та огорожу.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову.

До касаційної скарги додано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень.

Як убачається з поштового конверту, касаційну скаргу здано на пошту 28 вересня 2020 року, тобто з пропущенням строку на касаційне оскарження, встановленого статтею 390 ЦПК України.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнано неповажними.

У заяві про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень заявники вказують про те, що про оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції вони дізналася лише 26 серпня 2020 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, однак заявниками не надано доказів на підтвердження цього.

Наведені заявникамипричини, що призвели до пропуску строку на касаційне оскарження, не можуть бути визнані поважними, оскільки не підтверджені належними доказами.

Ураховуючи викладене, заявникам необхідно навести поважну причину пропуску строку на касаційне оскарження та надати докази на підтвердження підстав пропуску цього строку.

Крім того, частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначено конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Також до касаційної скарги додано заяву про зменшення розміру судового збору до 5 % від доходу заявників за попередній рік, посилаючись на скрутний майновий стан. До заяви додано довідки про доходи.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі Kreuz v. Poland («Креуз проти Польщі»), пункт 54), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Суд касаційної інстанції, врахувавши наведені в заяві доводи та додані до неї документи, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру судового збору до 4 960 грн.

Згідно із частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги строк до 20 листопада 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Якщо заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, з наданням відповідних доказів, не буде подано особою у зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження будуть визнані неповажними, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк