Справа № 278/2527/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючої судді Дубовік О. М., присяжних Скоковського В. Й., Стужук Ю. І., за участю секретаря судового засідання Безпалько В. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Комунального некомерційного підприємства "Обласний медичний центр психічного здоров`я" Житомирської обласної ради про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне некомерційне підприємство "Обласний медичний центр психічного здоров`я" Житомирської обласної ради звернулося до суду з вищевказаною заявою у зв`язку з необхідністю госпіталізації пацієнта в психіатричний стаціонар через наявність тяжкого психічного розладу.

У судовому засіданні лікар-психіатр заяву підтримала; зазначила, що це друге поступлення ОСОБА_1 . Остання поступила 22.09.2020 р. за направленням правоохоронних органів, лікаря поліклінічного відділення КНП "Любарська центральна районна лікарня".

Прокурор вказав, що не вбачає доцільності госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

ОСОБА_1 пояснила, що не страждає на психічні розлади, та що заява про її госпіталізацію є безпідставною. Пояснила, що вдруге перебуває на лікуванні у психіатричному закладі. Також вказала, що вона прибула до психіатричного закладу у зв`язку з винесенням начальником Любарського ВП постанови про проведення експертизи стосовно її психічного стану через її звернення до правоохоронних органів за захистом своїх прав. На підтвердження своїх звернень остання надала документи (а.с. 41-54).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового засідання, дійшов таких міркувань.

За умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається судом за місцезнаходженням зазначеного закладу (ч. 1 ст. 339 ЦПК України) протягом 24 годин (ч. 1 ст. 341 ЦПК України) в порядку окремого провадження (п. 9 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження й лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, унаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють особу безпосередньо небезпечну для неї та оточуючих або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

11 вересня 2020 року начальник СД Любарського ВП виніс постанову про призначення судово-психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_1 , проведення якої доручив Житомирській обласній психіатричній лікарні № 1 (а.с. 7).

22 вересня 2020 року Поліклінічним відділенням КНП Любарська центральна районна лікарня ОСОБА_1 було видано направлення на стаціонарне лікування у зв`язку з погіршенням стану до Житомирської ОПЛ № 1 (а.с. 40).

Як зазначено у заяві КНП "Обласний медичний центр психічного здоров`я" про примусову госпіталізацію Татаренко Н. П., підставою для висновку по необхідність її госпіталізації є відомості про поведінку останньої, які надійшли від її чоловіка ОСОБА_2 .

Так, у скерованій КНП "Обласний медичний центр психічного здоров`я" заяві ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 почала ходити до поліції та прокуратури та знімати чергових на камеру телефону та пояснювала їм свою позицію. Останній також вказав, що ОСОБА_1 приходила додому в депресивному стані та виплескувала на нього свої емоції, відійшла від домашніх справ, не цікавиться життям і побутом дітей.

На підставі цих відомостей ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів-психіатрів.

Згідно з Висновком комісії лікарів-психіатрів від 23 вересня року № 4344 ОСОБА_1 перебуває в гострому психотичному стані, виявляє тяжкий психічний розлад. Ненадання своєчасної психіатричної допомоги може призвести до погіршення психічного стану і завдати шкоду його здоров`ю та здоров`ю оточення. Пацієнт потребує лікування в порядку примусової госпіталізації (а.с. 6).

Однак, сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про ознаки психічного розладу у ОСОБА_1 (а.с. 6) за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу, що відповідає правовому висновку Верховного суду, викладеному у Постанові від 10 вересня 2020 року у справі № 127/25395/18.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку, як психічнохвора людина або лікувалася раніше, як і відомостей про наявну небезпеку для неї та оточення, а також про її неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК Україн кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про їхню недостатність для умовиводу про необхідність у госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 14, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 293, 339, 341 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства "Обласний медичний центр психічного здоров`я" Житомирської обласної ради про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07 жовтня 2020 року.

Суддя О. М. Дубовік
Присяжні В. Й. Скоковський
Ю. І. Стужук