головуючий у суді І інстанції Піхур О.В.
провадження № 22-ц/824/2203/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
У Х В А Л А

25 травня 2020року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з цим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з червня 1995 року позивач та відповідач, почали проживати спільно на орендованих квартирах у складі однієї сім`ї як чоловік та дружина, без укладання офіційного шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачем народилась донька. З 2006 року позивач і відповідач вирішили купити власну квартиру в новобудові. У зв`язку із завершенням будівництва 2015 року відповідач зареєстрував на себе право власності на квартиру, якає спільним сумісним майном. Позивач зазначала, що з метою облаштування квартири за спільні з відповідачем кошти ними було придбано меблі та побутову техніку, також зазначила, що неодноразово витрачала власні кошти на утримання квартири, зокрема на сплату комунальних послуг.

Крім того під час спільного проживання відповідачем було придбано автомобіль «HYUNDAI SANTAFE». 10 березня 2017 року відповідач виїхав до Республіки Грузія та перестав надавати кошти на утримання своєї доньки - ОСОБА_4 , та на спільне утримання квартири АДРЕСА_1 . На прохання позивача надати кошти на утримання доньки та вказаного майна, а також здійснити оформлення належної їй частини нашої спільної сумісної власності на придбане за час проживання однією сім`єю без укладання шлюбу, майно, з метою можливістю розпоряджатися ним на власний розсуд, у тому числі, з метою утримання за його рахунок доньки - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 відповів відмовою.

Позивач просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та громадянином Республіки Грузії ОСОБА_3 з червня 1995 року по 18 березня 2017 року; визнати автомобіль марки «HYUNDAI SANTAFE» кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 » спільним суміжним майно, набутим за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, шляхом визнання права власності: на Ѕ частину за ОСОБА_2 , на Ѕ частину за громадянином Республіки Грузії ОСОБА_3 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113,2 м.кв., спільним сумісним майно, набутим за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, шляхом визнання права власності: на Ѕ частину за ОСОБА_2 , на Ѕ частину за громадянином Республіки Грузії ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по 18 березня 2017 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : автомобіль марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 » та квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 ».

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 ».

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, з урахуванням уточнень, наданих її представником у судовому засіданні, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін у справі, в іншій частині рішення - залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом і інших формах.

Заявник апеляційної скарги, ОСОБА_1 , посилається на те, що є іпотекодержателем щодо спірної квартири, борг відповідача за кредитним договором № 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року не сплачений, предмет іпотеки квартира АДРЕСА_1 обтяжений забороною відчуження.

При ухваленні рішення суд першої інстанції на це уваги не звернув, при поділі майна подружжя не врахував борги та обтяження, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна містить відомості про обтяження.

Заявник апеляційної скарги, ОСОБА_1 , посилається також на те, що позовом у цій справі боржник та члени його родини намагаються уникнути виконання боргових зобов`язань, а визнання права власності на частину предмета іпотеки за позивачем порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , оскільки позбавлення відповідача права власності на майно унеможливить виконання судового рішення про стягнення з нього на користь банку суми боргу за кредитним договором. А також посилається на правову позицію, викладену в постанові ВС від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18).

Позивач скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, направив заперечення щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції. При цьому, посилається на те, що по сьогодні відсутні судові рішення щодо неналежного виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргового зобов`язання за кредитним договором № 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року; значна частина боргу кредитним договором сплачена відповідачем, заборгованість виникла у зв`язку з тим, що новий кредитор ТОВ «Кредитні ініціативи» не повідомило відповідачу валютний рахунок для зарахування грошових коштів; також відповідачу не повідомляли про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором, відмінному від ТОВ «Кредитні ініціативи», новому кредитору; строк позовної давності на вказаним кредитним договором так за договором іпотеки сплинув, іпотечний договір є недійсним з урахуванням правового висновку ВСУ від 17 квітня 2013 року у справі 6-8цс13, від 02 грудня 2015 року у справах №№ 6-1502 цс15 та 6-1732цс15 щодо того що предметом іпотеки за іпотечним договором до 25 грудня 2008 року не можуть бути «майнові права».

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Ляшенко Р.В. надіслав клопотання про закриття провадження за апеляційною скаргою.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Арапов О.О. подав клопотання про закриття провадження за апеляційною скаргою.

Вказані клопотання обґрунтуванні тим, що оскаржуване рішення не ухвалено з приводу будь яких прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 , з огляду на таке.

21 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 (первісний кредитор) з однієї сторони та ОСОБА_8 (новий кредитор) з іншої сторони, укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань.

Відповідно до пунктів 1.1.3., 1.1.7. цього договору, право вимоги первісного кредитора до боржника за основним договором, - кредитним договором № 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року, що укладений між Акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_3 , та іпотечним договором б/н від 25 вересня 2006 року, що укладений між Акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ткачуком С.В. за № 4816, строк платежу за яким настав.

Відповідно до пункту 2.1 цього договору, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору своє право вимоги, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки, встановлені цим договором. Відповідно до пункту 4.2. цього договору новий кредитор зобов`язаний сплатити вказану суму у день укладання сторонами цього договору.

Отже, на момент подання апеляційної скарги 24 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 не мала жодних повноважень на звернення з вказаною апеляційною скаргою.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Гурез І.О. надала для огляду колегії апеляційного суду оригінали договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань від 21 жовтня 2019 року та Акту прийняття-передачі (додаток №1) до вказаного договору. Вказані документи оглянуті колегією апеляційного суду та їх належним чином завірені копії долучені до матеріалів справи.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, клопотання про зупинення провадження за апеляційною скаргою, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

Згідно з статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

До членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

Судом встановлено та визнається сторонами у справі, що з червня 1995 року позивач та відповідач почали проживати спільно у складі однієї сім`ї як чоловік та дружина, без укладання офіційного шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачем народилась донька ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 (а.с. 13).

Відповідно до частини 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Отже, до відносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який не передбачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу чоловіка та жінки.

Факт сумісного проживання однією сім`єю з червня 1995 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 визнається сторонами у справі. Разом з тим, встановлення вказаного факту почало мати юридичне значення тільки з 01 січня 2004 року з часу набрання чинності Цивільним та Сімейним кодексами України.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року по 18 березня 2017 року.

Як вказує позивач, з 2006 року позивач і відповідач вирішили купити власну квартиру в новобудові, з метою перших внесків у придбання вказаної квартири батьки позивача надали кошти у розмірі 12 000 доларів США, що підтверджується копією розписки.

У зв`язку із завершенням будівництва 2015 року відповідач зареєстрував на себе право власності на квартиру, якає спільним сумісним майном, що підтверджується копією свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 16 лютого 2015 року (а.с. 16-17).

Під час спільного проживання відповідачем також було придбано автомобіль «HYUNDAI SANTAFE» номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 », що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію № НОМЕР_2 від 27 січня 2012 року (а.с. 63-65).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року).

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира та автомобіль набута відповідачем ОСОБА_3 за час спільного проживання однією сім`єю з позивачем ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказане вище майно належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).

Враховуючи викладене, доводити обставини щодо наявності/відсутності спору між подружжям про поділ майна спільної сумісної власності може лише один із подружжя, колегія апеляційного суду відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що спір між подружжям про поділ майна спільної сумісної власності відсутній, та позовом у цій справі боржник та члени його родини намагаються уникнути виконання боргових зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_3 та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладений кредитний договір № 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року, відповідно до пункту 1.1. якого банк надає позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 123 000 доларів США з 25 вересня 2006 року по 23 вересня 2016 року зі сплатою за користування кредитом 12,7 % річних.

Між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та АБ «АвтоЗАЗбанк» (іпотекодержатель) укладений іпотечний договір від 25 вересня 2006 року, відповідно до пункту 1.1. якого іпотекодавець передає іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року … майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_2 стане власністю іпотекодавця у майбутньому, в буд АДРЕСА_10 .

Відповідно до договору від 06 березня 2019 року про відступлення прав за іпотечним договором від 25 вересня 2006 року ОСОБА_1 прийняла всі права за іпотечним договором від 25 вересня 2006 року, який укладено між ОСОБА_3 та АБ «АвтоЗАЗбанк» на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер 185374757 від 18 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 є іпотекодержателем за іпотечним договором № 4816 від 25 вересня 2006 року.

Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19381325 від 16 лютого 2015 року, відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання: 22 вересня 2017 року, розмір основного зобов`язання: 123 000 доларів США, додаткові відомості про зобов`язання: забезпечення погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 11 % річних та 16 % річних у разі порушення строків повернення кредиту, а також інших обов`язкових платежів передбачених кредитним договором

№ 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року.

Крім того, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна міститься відомості про обтяження даного об`єкту нерухомого майна. Номер запису про обтяження: 87448498, підстава виникнення обтяження: іпотечний договір, серія та номер: 4816, виданий 25 вересня 2006 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19381325 від 16 лютого 2015 року.

Вид обтяження: заборона на нерухоме майно, відомості про суб`єктів обтяження: обтяжувач: ОСОБА_1 , особа, майно/права якої обтяжуються ОСОБА_3 , відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 3781111, 25 вересня 2006 року, опис предмета обтяження: майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_9 АДРЕСА_7 АДРЕСА_8 .

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 закону).

Заявником апеляційної скарги, ОСОБА_1 не надано жодних доказів про наявність судового рішення про стягнення з боржника (відповідача) заборгованості за кредитним договором у встановленому судом розмірі, а також про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або договору про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 цього закону), та звернення ОСОБА_1 до відповідача за стягненням боргу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що поділ майна набутого відповідачем ОСОБА_3 за час спільного проживання однією сім`єю з позивачем ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу на підставі оскаржуваного рішення суду не призвело до звуження належних іпотекодержателю ОСОБА_1 , прав на стягнення заборгованості за рахунок частки відповідача у спільній сумісній власності подружжя.

Разом з тим, оскільки на момент звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою право вимоги первісного кредитора ОСОБА_1 за кредитним договором № 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року та іпотечним договором б/н від 25 вересня 2006 року - передано новому кредитору ОСОБА_8 , клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Арапова О.О. та представника ОСОБА_2 - адвоката Ляшенко Р.В. про закриття апеляційного провадження підлягають задоволенню. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року, - підлягає закриттю.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX.

Відповідно до пункту 12 цього Закону розділ ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнити пунктом 3 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину».

Керуючись статтями 362, 367, 369, 376, 381-384 ЦПК України та пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Арапова Олександра Олександровича та представника ОСОБА_2 - адвоката Ляшенко Руженою Вікторівною про закриття апеляційного провадження, - задовольнити.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення, з урахуванням пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 травня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар