ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2020 року м. Чернівці справа № 718/1857/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І. Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: виконувач обов`язків керівника Кіцманської місцевої прокуратури Шевчук Павло Васильович, який діє в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою виконувача обов`язків керівника Кіцманської місцевої прокуратури Шевчука Павла Васильовича на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Масюк Л.О., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року виконувач обов`язків керівника Кіцманської місцевої прокуратури Шевчук П.В. в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА звернувся з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат медичної установи на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення.

Посилався на те, що вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24.01.2019 року у справі №727/3657/18-к встановлено, що 29.06.2017 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , не врахувала дорожню обстановку, проявила самовпевненість в своїх діях, рухаючись позаду легкового автомобіля марки «SUBARU», державний номерний знак НОМЕР_2 , зеленого кольору, який зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, водій ОСОБА_1 , не зменшуючи швидкості руху керованого нею автомобіля, виконала виїзд на зустрічну смугу руху, в результаті чого відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , який в цей час переходив дорогу.

Провадження №22-ц/423/20 Категорія 30

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_2 отримав наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, відкритий скалковий перелом лобних передньої стінки з переходом на основу, забій головного мозку, множинні переломи лобної кістки справа, лінійний перелом лобно-скроневої кістки, надорбітальний набряк головного мозку, набряк головного мозку, посттравматична енцефалопатія, які у відповідності до висновку експерта №027 від 17.04.2018 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою «небезпека для життя».

У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий ОСОБА_2 змушений був звернутись за медичною допомогою до Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги» (далі ОКУ «ЛШМД»). Відповідно до інформації даної медичної установи хворий ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні з 29.06.2017 року по 06.10.2017 року у відділенні анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії.

Прокурор у позовній заяві посилався на те, що вартість лікування ОСОБА_2 становить 214278 грн 91 коп.

Просив позовні вимоги задовольнити та відшкодувати за рахунок відповідача ОСОБА_1 витрати на стаціонарне лікування особи, потерпілого від кримінального правопорушення, у сумі 214278 грн 91 коп.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту охорони здоров`я Чернівецької обласної державної адміністрації витрати медичної установи ОКУ «ЛШМД» на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_2 від кримінального правопорушення у сумі 32158 грн 75 копійок.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції виконувач обов`язків керівника Кіцманської місцевої прокуратури Шевчук П.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на його незаконність та необґрунтованість, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що витрати, понесені медичною установою на лікування потерпілого від злочину, та їх непогашення призводять до ненадходження коштів до державного бюджету, що створює навантаження на бюджет та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим завдається істотна шкода державним інтересам.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Кіцманської місцевої прокуратури Шевчука П.В., який діє в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА, залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що подана без належного обґрунтування. Апелянтом не зазначено, які саме норми матеріального чи процесуального права були порушені Кіцманським районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Натомість, вказує, що при розрахунку витрат, які фактично були затрачені лікувальним закладом ОКУ «ЛШМД» на лікування потерпілого ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно взяв до уваги вартість одного ліжко-дня згідно наданої на вимогу позивача довідки ОКУ «ЛШМД» від 25.11.2019 року №1820.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції посилався на те, що визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Враховуючи, те, що згідно інформації ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» від 25.11.2019 року № 1820 вартість 1л/д по лікарні за 2017 рік складала в середньому 376 грн 79 коп, а потерпілий ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 29.06.2017 року по 06.10.2017 року, що складає 99 ліжко-днів, то з відповідача слід стягнути саме 32158 грн 75 коп., оскільки прокурором не надано довідки-розрахунку бухгалтерії вказаного закладу про вартість одного ліжко-дня та загальної суми фактичних витрат на лікування саме потерпілого ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що виконувач обов`язків керівника Кіцманської місцевої прокуратури Шевчук П.В. в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА пред`явив даний позов з метою захисту державних інтересів, оскільки внаслідок злочинних дій відповідача ОСОБА_1 Департамент охорони здоров`я Чернівецької ОДА зазнав витрат на лікування потерпілого ОСОБА_2 , несплата яких завдає матеріальної шкоди інтересам держави в особі Департамента охорони здоров`я Чернівецької ОДА, що фінансується з обласного бюджету.

Встановлена судовим рішенням вина відповідача у спричиненні шкоди здоров`ю ОСОБА_2 , обов`язок її відшкодувати та кількість ліжко-днів, проведених потерпілим у лікарні, сторонами визнається та не спростовується, спір існує лише щодо розміру відшкодування.

Вирішуючи спір по суті та надаючи оцінку доказам, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року.

Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування.

Відповідно до п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу.

Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання.

В довідці лікаря № 841 від 24.05.2019 року визначена кількість ліжко-днів передбачена ОСОБА_2 на лікування в установі, що сторонами не заперечується, та вартість в ліжко-днях за день в період з червня по жовтень 2017 року.

Проте, зазначена довідка на виконання вищезазначених вимог не містить розрахунку фактичних витрат на лікування в день, а лише обмежується зазначенням загальної суми.

Доведення процедури вартості ліжко-днів інформацією лікувального закладу №1711 від 06.11.2019 року (а. с. 74) та №1820 від 25.11.2019 року (а. с. 85) не є належними доказами понесених фактичних витрат на лікування хворого, як того вимагає закон, а зводиться до розрахунку витрат по відділенню, що вимагає оплату працівників медичного персоналу з відповідними податками, медикаменти по лікуванню на відділення, а не на окремо хворого, господарські витрати та харчування.

Проте, не вживши процесуальних засобів суд першої інстанції вірно встановивши перебування потерпілого у відділі анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії, вартість в якому є відмінною від вартості інших відділень, стягнув вартість перебування у лікарні за середніми витратами, чим фактично не виконав обов`язок надання оцінки доказам та прийняв рішення всупереч встановленим обставинам справи, що є підставою для скасування рішення.

Кім того, суд приступив до встановлення цих обставин без заявлення таких вимог в тексті резолютивної частини позовної заяви та участі особи, яка таких збитків зазнала.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен виходити не тільки від обов`язку доказування розміру завданих збитків, а й наявності у позивача порушеного права та повноважень прокурора відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17).

Згідно вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОКУ «ЛШМД» перебувала у власності Чернівецької обласної ради до 21.01.2020 року, про що свідчить запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи, номер запису 8005225, отже не належала до державної форми власності.

Правонаступником ОКУ «ЛШМД» є обласне комунальне некомерційне підприємство «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги», власником якої є Чернівецька міська рада, яка також не відноситься до державної форми власності, в інтересах якої обґрунтовував вимоги прокурор.

Згідно позовної заяви прокурор Кіцманської місцевої прокуратури звернувся з позовом до відповідача в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Чернівецької обласної державної адміністрації посилаючись на те, що 03.07.2019 року до Кіцманської місцевої прокуратури надійшов лист Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА №04/2439 із підтвердженням щодо понесення витрат на лікування відповідача та проханням про звернення в інтересах Департаменту до суду для компенсації зазначених витрат, та просив стягнути з ОСОБА_1 витрати медичної установи на стаціонарне лікування у визначеному розмірі.

Проте, як вбачається з листа Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА від 24.06.2019 року №04/2439, останній не має права на вжиття заходів, спрямованих на відшкодування витрат ОКУ «ЛШМД», а тому у зв`язку з понесеними витратами бюджетних коштів ОКУ «ЛШМД» на лікування потерпілого з метою захисту інтересів держави, звернулися з проханням ініціювати звернення до суду з метою відшкодування витрачених коштів.

Отже, з наведеного вбачається, що витрати понесені саме ОКУ «ЛШМД» або збитки зазнав її власник, яким в період лікування був в особі Чернівецької обласної ради, та на момент ухвалення рішення по суті він змінився на Чернівецьку міську раду, через що права Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА не порушені.

Наведене також підтверджується листом ОКУ «ЛШМД» від 24.05.2019 року №841, в якому головний лікар О ОСОБА_4 . Грушко звертався до керівника Кіцманської місцевої прокуратури з проханням вжиття заходів щодо відшкодування завданої шкоди лікарні та зазначив банківські реквізити ОКУ «ЛШМД» (а.с.16).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Аналіз вказаних норм матеріального та процесуального права дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серков проти України», заява № 39766/05, ріш.07.07 2011 року, у п.п.35,36 суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд зобов`язаний переконатися у тому, що спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Вона також відсилає, щоб законодавство було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Завдання здійснення правосуддя що є повноваженням судів полягає саме у розсіюванні тих сумніві щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обґрунтувань щодо порушення права Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА, в інтересах якого звернулась прокуратура, а також конкретизація установи та належних їй реквізитів ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять. Позов пред`явлено в інтересах держави, а лікувальний заклад належав до органів місцевого самоврядування, отже є комунальною власністю.

Пред`явлення позову в інтересах однієї особи, а відшкодування збитків іншій, яка не набула статусу позивача, суперечить завданню цивільного процесу. Суб`єктний склад учасників в цій справі унеможливлює суду апеляційної інстанції надати оцінку доказам та встановити дійсну вартість завданих збитків.

Відповідно до пп. 1, 3-4 ч.1 та абз.2 ч.2 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі викладених вище обґрунтувань.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Кіцманської місцевої прокуратури Шевчука Павла Васильовича задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2020 року скасувати.

В позові виконувача обов`язків керівника Кіцманської місцевої прокуратури Шевчука Павла Васильовича, який діє в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Чернівецької ОДА, до ОСОБА_1 про відшкодування витрат медичної установи на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: І.Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк