справа №619/4702/19
провадження №2/619/297/20
РІШЕННЯ

іменем України

29 травня 2020 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняМолотко А.В.

Справа № 619/4702/19

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа: ФОП ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження позов про відшкодування матеріальної шкоди.

Стислий виклад позиції сторін.

02 грудня 2019 року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача в порядку суброгації 74 239,49 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що позивачем по справі було здійснено зміну найменування з ПАТ «Страхова компанія «AXA Страхування» на ПАТ «Страхова компанія «АРКС» згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.06.2019. Між ПАТ «Страхова компанія «AXA Страхування» та ОСОБА_3 укладено договір, страхування наземного транспорту № 113423а6к3 від 16.11.2016, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом «BMW Х4 xDrive20i F26» р/н НОМЕР_1 . 8 грудня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортних засобів «BMW Х4 xDrive20i F26» р/н НОМЕР_1 та «Scania» р/н НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 . Згідно з умовами Договору, на підставі страхових актів № AXA2183673 від 27.12.2016 та № АХА2198328 від 27.03.2017, було сплачено страхове відшкодування у розмірі 123 729,49 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 294 529 від 28.12.2016 та № 319 771 від 28.03.2017. Відповідно до постанови Дергачівського районного суду Харківської області 25.01.2017 у справі про адміністративне правопорушення № 619/66/17, встановлено вину ОСОБА_1 у вищезазначеній ДТП. Отже, на підставі вищезазначеного, до позивача перейшло право зворотної вимоги (суброгації) до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків, на суму 74 239,49 грн.

18 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав відзив, в якому зазначив, що 8 грудня 2016 року о 16 год 20 хв він керував транспортним засобом «SCANIA» р/н НОМЕР_2 по автошляху Київ-Чернігів-Нові Яриловичі, оскільки дорога була слизька він їхав зі швидкістю 50 км/год. Постанова суду про адміністративне правопорушення основана на протоколі про ДТП, яка відображена патрульною службою. В протоколі не було відображено відсутність попереджувального знаку про ДТП, яке скоєно до його наїзду на автомобіль «BMW Х4 xDrive20i F26» р/н НОМЕР_1 . Якраз на повороті дороги він вжив заходи гальмування, але його транспортний засіб занесло і він вдарив своїм автомобілем пошкоджений в ДТП «BMW» р/н НОМЕР_1 в лівий бік. Дорога на повороті не була оброблена проти слизоти відповідним чином дорожньою службою. Дати пояснення суду про обставини, які склалися в дорозі, не мав можливості бо не одержав повідомлення про явку до суду. Про характер пошкодження автомобіля «BMW» і його оцінку, і чи мав він можливість попередити ДТП, позивач не призначив автотехнічну експертизу. Просив суд вимоги позивача залишити без задоволення.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

19 грудня 2019 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання на 09 год 00 хв 17 січня 2020 року. Також запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в строк до 15 січня 2020 року. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 14 січня 2020 року. Запропоновано відповідачеві подати до суду в строк до 13 січня 2020 року заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

17 січня 2020 року у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення повідомлення відповідачу про дату, час і місце судового засідання та відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України розгляд справи відкладено на 18 лютого 2020 року.

18 лютого 2020 року за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено на 12.03.2020.

12 березня 2020 року ухвалою суду залучено ФОП ОСОБА_2 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача та витребувано з Київського управління ГУ ДПС у Харківській області докази. Розгляд справи відкладено на 22.04.2020.

22 квітня 2020 року на підставі п. 3 Прикінцевих положень Розділу ХІІ ЦПК України та відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 223 ЦПК України розгляд справи відкладено на 13.05.2020.

13 травня 2020 року на підставі п. 3 Прикінцевих положень Розділу ХІІ ЦПК України та відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 223 ЦПК України розгляд справи відкладено на 29.05.2020.

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, подав до суду заяву, в якій вказав, що з вимогами позовної заяви не згоден, просив на підставі відзиву відмовити у задоволенні позову та справу розглядати у його відсутність.

У судове засідання третя особа ФОП ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. На адресу останнього відомого місця проживання третьої особи судом рекомендованим поштовим відправленням було направлено судову повістку про виклик до суду.

Також судом, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, ФОП ОСОБА_2 викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було опубліковано 15 травня 2020 року.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, у разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

16 листопада 2016 року між ПАТ «Страхова компанія «AXA Страхування» та ОСОБА_3 укладено договір, страхування наземного транспорту № 113423а6к3 від 16 листопада 2016, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом «BMW Х4 xDrive20i F26» р/н НОМЕР_1 .

Як вбачається з постанови судді Дергачівського районного суду Харківської області від 25 січня 2017 року (справа № 619/66/17 провадження № 3/619/26/17), 08 грудня 2016 року о 15-20 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом SCANIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по а/ш Київ-Чернігів-Н.Яриновичі 80км+750м не врахував дорожні обставини, не вибрав безпечну швидкість руху при виникненні небезпеки, не вжив заходів до безпечного об`їзду перешкоди та скоїв зіткнення з автомобілем БМВ Х4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , чим було заподіяно останньому матеріальних збитків та порушено п.п. 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху. В результаті чого визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн та стягнуто з в дохід держави 320 грн судового збору.

На підставі страхового акта № АХА2183673 від 27.12.2016 було виплачена сума страхового відшкодування у розмірі 101 901,38 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 294 529 від 28.12.2016.

На підставі страхового акта № АХА2198328 від 27.03.2017 була виплачена сума страхового відшкодування у розмірі 21 828,11 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 319 771 від 28.03.2017.

Відповідно до листа ГУ ДПС у Харківській області № 10384/9/20-40-57-18 від 14.05.2020, ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 01.12.2016, згідно з повідомленням про прийняття працівника на роботу, наданого до Київського управління ГУ ДПС у Харківській області 30.11.2016 (наказ розпорядження про прийняття на роботу від 30.11.2016 №30/11/16.) Згідно з таблицею 5 Відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби Додатку 4 Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, наданого до Київського управління ГУ ДПС у Харківській області 02.10.2018 №, підставою для припинення трудових відносин між вказаними особами зазначено п. 1 ст. 36 КЗпП України з 30.09.2018.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд дійшов висновку про наявність вини водія ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, яка відбулася 8 грудня 2016 року. Такі висновки суду підтверджуються постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 25.01.2017 у справі № 619/66/17 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, стосовно дій ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, що вони мали місце та вчинені ним.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в п.4 своєї постанови № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Також у пункті 6 вказаної постанови зазначено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року (справа № 461/8496/15-ц провадження № 14-154цс19) вказала наступне.

Правило відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки сформульоване у частині другій статті 1187 ЦК України. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки. Стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за вказаною вище статтею необхідно визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об`єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна ж або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об`єктів.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України.

Як вбачається з постанови судді Дергачівського районного суду Харківської області від 25 січня 2017 року (справа № 619/66/17 провадження № 3/619/26/17), ОСОБА_1 станом на 8 грудня 2016 року працював водієм у ФОП ОСОБА_2 .

З матеріалів справи, зокрема з Довідки № 859027 про дорожньо-транспортну пригоду від 08.12.2016, вбачається, що сідельний тягач «SCANIA, 124 L» р/н НОМЕР_2 належить ОСОБА_2 .

Факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 також підтверджується даними, які містяться у листі ГУ ДПС у Харківській області № 10384/9/20-40-57-18 від 14.05.2020, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 01.12.2016 по 30.09.2018.

Отже, шкоду завдано працівником ОСОБА_1 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, у зв`язку з цим зобов`язання щодо її відшкодування, у разі відповідного доведення, покладається на роботодавця, тобто ФОП ОСОБА_2 (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

Кожна особа має конституційне право на судовий засіб захисту, зокрема право на пред`явлення позову в процесуальному розумінні. Відсутність же права на позов у матеріально-правовому розумінні є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1 та 2 статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Як вбачається з позовної заяви, ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» позов до ФОП ОСОБА_2 не подавала, клопотання про залучення його до участі у розгляді справи у якості співвідповідача не заявляла.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте положеннями пунктів 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Також, Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року (справа № 554/8386/17 провадження № 61-15198св19) вказав наступне. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 1, 4 і 5 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). За теоретичним визначенням «відповідач»" - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Отже, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, що до цього причетні.

Так як ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, суд звертає увагу заявника на те, що він не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424, цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно п. 15.5 ч. 1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 351, 352, 354, пунктами 8, 15.5 ч. 1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України строк, визначений статтею 354 цього Кодексу, продовжити на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська №8, код в .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 29 травня 2020 року.

Суддя Є. А. Болибок