ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 642/5674/18

провадження № 22-ц/818/4234/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_2

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок неналежного виконання умов договору

за апеляційною скаргою представника ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2020 року у складі судді Євтіфієва В.М.,-

в с т а н о в и в:

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ( а.с. 63-64), просив сягнути з відповідача на свою користь вартість робіт, які не були виконані відповідачем, що становить 34150,00 грн., суму у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн, судові витрати: на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. та за проведення експертизи в розмірі 7065,00 грн., а також судовий збір - 840,00 грн..

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 вартість робіт, які не були виконані відповідачем, що становить 34150,00 грн.; суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., судові витрати з оплати експертизи 7065,00грн., з судового збору 840грн., а всього стягнуто - 47055грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року відмовлено у задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_3 про скасування заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова, від 13 лютого 2020 р,

В апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13.02.2020 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що судом першої інстанції порушено правила територіальної підсудності, оскільки справа підсудна Фрунзенського районного суду м. Харкова за місцем реєстрації відповідача.

У судове засідання 13.02.2019 відповідач належним чином не викликався, судові повістки на його адресу не надходили.

Вказує, що матеріали справи не містять інформації, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Вважає, що згідно умов укладеного між сторонами договору, ФОП ОСОБА_2 брав на себе зобов`язання щодо виготовлення меблів, транспортування та встановлення меблів було виконано третіми особами, заявлені позивачем пошкодження відбулися під час транспортування або встановлення меблів, оскільки експертами встановлено неякісний збір меблів. Таким чином причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і заподіяною позивачу матеріальною шкодою відсутній і ці обставини не доведено, тобто фактично позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що станом на дату подання позовної заяви, договір, укладений між сторонами не виконаний у повному обсязі. Суд встановив, що в процесі огляду встановлених кухонних меблів, було виявлено неякісний збір та неякісну комплектацію меблів, що підтверджено висновком експерта від 13.08.2019 р., а вартість робіт, які не були виконані відповідачем, становить 34150.00 грн.. Крім того. суд вважав, що діями відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд вважав недоведеними.

Такі висновки суду не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 06.03.2018 між ОСОБА_1 (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Виконавець) укладено договір № 381 на виготовлення кухонних меблів ( а.с.8,26.).

Відповідно до умов договору Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе виконання робіт по виготовленню меблів кухні вмонтованої 436,8 кв.м. (ескіз додається), вартість робіт по договору складає суму 68300,00 грн., попередня оплата на матеріали складає 70% від суми договору 48000,00 грн, строк дії договору встановлено 06.03.2018р. по 16.04.2018 р., про що свідчить копія вказаного договору.

Сторони договору узгодили матеріали, які підлягали до використання для виготовлення меблів, а саме: мовою оригіналу «ДСП И119 бежевий, фасады МДФ крашеный глянцевый, направляющие с доводчикаом Linken( фасады с ручкой), подъемники Авентос 2-й ( фасады без ручки) Hefell, карго 150 с доводчиком, сушка нержавеющая 800 мм, петли с доводчиком, корзина открытая с доводчиком 2 шт., цоколь МДФ в цвет фасада ( а.с.10).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 сплатив виконавцю в якості попередньої оплати 48 000,00 грн..

Отримання 05.05.2018 виконавцем остаточної суми 20 737 грн. підтверджено розпискою ( а.с. 9).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2019 року було задоволено клопотання позивача та призначено по справі судову-товарознавчу експертизу, провадження якої доручено експертові ХНДІСЕ ім. засл.проф. Бокаріуса М.С. та перед експертам поставлено питання:яка фактична вартість кухонної меблі які виготовлені фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 .? ( а.с. 21-22).

Згідно висновку експерта від 13.08.2019 ринкова вартість кухонного гарнітуру, виготовленого ФОП ОСОБА_2 , з урахуванням втрати якості від встановлених виробничих дефектів ( виготовлення, зборки та установки деталей меблів), на серпень 2019 року, складала 34150,0 грн. ( а.с. 36-45).

До заяви про перегляд заочного рішення представником ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_3 додано копію товарно-транспортної накладної від 7 травня 2018 року за № 381, в якій зазначено відомості про вантаж, який здав ОСОБА_2 та прийняв ОСОБА_1 , а саме : мовою оригіналу « ДСП торцованое 20 секций, фасады МДФ 32 шт., направляющие 15 шт., подъемник Hefell 5 шт., карго 1 шт., сушка -1 шт., петли 1 ящ ( 30 шт.), корзина 2 шт.( а.с. 90-91).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що в ході огляду цих кухонних меблів, ним було встановлено неякісний збір та неякісну комплектацію меблів, а отже договір укладений між сторонами не виконаний повністю, а саме кухонні меблі (фасади) поставлені не в повному обсязі. Зазначав, що невиконані умови зазначеного договору є підставою для стягнення з відповідача вартості робіт, які не були виконані виконавцем ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу, а також договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. (ст. 837 ЦК України).

Згідно ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором.

Відповідно до ст. 852 ЦК України, якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Статтею 857 ЦК України визначено, що робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або інші документами (розрахунковий документ).

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частин 1, 3, 5 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 615 ЦK України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦK України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами існували відносини за договором підряду, що визнають обидві сторони.

Згідно ст. ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З наявної у матеріалах справи копії договору підряду убачається, що Виконавець ФОП ОСОБА_2 прийняв на себе виконання робіт по виготовленню меблів.

Умови договору підряду було виконано, про що свідчить копія товарно-транспортної накладної від 7 травня 2018 року.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом, саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

З матеріалів справи убачається, що відповідач виготовив та відвантажив позивачеві меблі згідно накладної (а.с. 90-91).

Позивач вантаж (меблі) прийняв.

Даних про те, що зборка меблів, під час якої встановлено відсутність комплектуючих, здійснювалась відповідачем матеріали справи не містять.

Висновком експерта встановлено, що кухонний гарнітур містить недоліки (внаслідок виготовлення, зборки та установки деталей меблів).

При цьому доказів, яка є вартість усунення недоліків, що виникли внаслідок саме неналежного виготовлення меблів, матеріали справи не містять.

Належних та допустимих доказів того, що відповідачем умови договору від 06 березня 2018 року не виконані в повному обсязі позивачем суду не надано.

Обставин того, що робота, передбачена договором, була виконана не повністю, не було встановлено і під час проведення судово-товарознавчої експертизи.

За відсутності належних доказів, посилання позивача на неповне виконання умов договору є лише припущенням.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову..

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставиними.

Доводи апеляційної скарги в цій частині спростовують висновки суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності. колегія суддів їх відхиляє, з огляду на таке.

Звертаючись з даним позовом до Ленінського районного суду м. Харкова, позивач посилався на те, що на спірні правовідносини, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

За загальним правилом, відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Стаття 28 ЦПК України визначає правила альтернативної підсудності за вибором позивача.

Зокрема, згідно ч.5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Правила підсудності справ за вибором позивача, називають альтернативною підсудністю. Альтернативною є підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу. Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян. Специфіка цього виду підсудності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин (стан здоров`я, малолітні діти тощо) позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів.

Сам позивач визначає підставу та предмет позову, а тому якщо у позовній заяві міститься посилання на порушення відповідачем прав позивача як споживача, право вибору суду для звернення з таким позовом належить позивачу. Коли ж пред`явлення позову не пов`язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач належним чином не викликався у судове засідання 13.02.2019 року, судові повістки на його адресу не надходили, а також, що із матеріалів справи не вбачається, що позивач не заперечував проти винесення заочного рішення спростовуються матеріалами справи.

Частиною 6 статті 128 ЦПК України зокрема передбачено, що судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

В матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_2 , в якій зазначено, що він повідомлений про день та час судового засідання на 13.02.2020 р. на 9.00 годину ( а.с.10)

Також з заяви представника позивача ОСОБА_4 від 13.02.2020 р. вбачається вона не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.( а.с. 71)

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2020 року, зважуючи на те, що відповідач вирішено розглянути справу в спрощеного порядку з постановкою заочного рішення.( а.с. 72) ( В судовому засіданні 15.01.2020, що передувало засіданню 13.02.2020, Холодов був присутній. ( а.с. 69) .

Враховуючи вищевикладене, відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 та п.п. 2,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає, що заочне рішення Ленінського районного суду від 13 лютого 2020 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ,ч. 13 ст. 141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції покладаються на позивача, а сплачений позивачем судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача у розмірі 1 057,20 грн. ( а.с. 140).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.п. 2,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, --

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - Бартош Руслана Григоровича» - задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовуОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок неналежного виконання умов договору.

Стягнути зОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до статті 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук