ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року

м.Суми

Справа №591/516/19

Номер провадження 22-ц/816/591/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

у присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сергеєвої Світлани Анатоліївни ,

представника відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Грищенко О.В. у м. Суми, повне судове рішення складено 18 листопада 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання грошових коштів вкладених в поліпшення нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнення грошової компенсації

Свої вимоги мотивувала тим, що з 02 жовтня 2006 року по 10 квітня 2009 року вона проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 10 квітня 2009 року по 10 лютого 2014 року вони проживали в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2018 року встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 02 жовтня 2006 року по 09 квітня 2009 року. У порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошова компенсація у сумі 122001 грн.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 16 квітня 2018 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2018 року скасовано в частині вирішення вимог про поділ майна і при цьому колегія суддів зазначила, що місцевий суд порушив принцип диспозитивності та вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача половину вартості поліпшень домоволодіння за час спільного проживання подружжя в сумі 122001 грн.

Посилаючись на обставини, встановлені постановою Апеляційного суду Сумської області, яка набрала законної сили, позивач просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності кошти, внесені на поліпшення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 244002 грн та стягнути з відповідача на її користь Ѕ частку вартості вказаних поліпшень у розмірі 122001 грн та судові витрати.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кошти, внесені на поліпшення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 244002 грн та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частку вартості вказаних поліпшень в розмірі 122001 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2018 року та постановою Апеляційного суду Сумської області від16 квітня 2018 року встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження вартості придбання майна у період шлюбу та придбання майна за рахунок спільних коштів сторін. Крім того вказує, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки не є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечила проти її задоволення і зазначила, що рішеннями суду у справі за № 591/338/15-ц однозначно встановлено частку в спірному домоволодінні, на яку вона має право та її вартість, а тому вона мала право звернутися до суду з вимогою про стягнення суми 122001 грн., так як раніше вона з такою вимогою до суду не зверталась.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта та 3-ї особи ОСОБА_4 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Сергеєвої С.А., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення відповідає зазначеним вимогам в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 02 жовтня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 квітня 2009 року позивач ОСОБА_1 проживала з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

10 квітня 2009 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с.14).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 лютого 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.15).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2018 року встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 02 жовтня 2006 року по 09 квітня 2009 року. У порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частина вартості поліпшень у належному на праві власності відповідачу будинку розташованому по проїзду АДРЕСА_1 у розмірі 122001 грн. я (а.с.21-26).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 16 квітня 2018 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2018 року скасовано в частині вирішення вимог про поділ нерухомого майна, зазначивши при цьому, що суд порушив принцип диспозитивності та вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача половину вартості поліпшень домоволодіння за час спільного проживання подружжя в сумі 122001 грн грошової компенсації вартості майна. Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивач має право на половину поліпшень, тобто 10,235%, що у розумінні ст. 62 СК України, не є істотним збільшенням його вартості, тому місцевий суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності та визнання за ОСОБА_1 права власності на певну частину домоволодіння. Проте, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 13 ЦПК України, необґрунтовано ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини вартості поліпшень в сумі 122001 грн., в той час як таких вимог позивач не заявляла (а.с.16-20).

З висновку експертного дослідження №34, складеного 27 липня 2017 року судовим експертом ОСОБА_5 вбачається, що ринкова вартість поліпшень у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 складає 244002 грн (а.с.28-49).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що поліпшення проведені у домоволодінні по проїзду АДРЕСА_1 у період шлюбних відносин сторін, є об`єктом права спільної сумісної власності, тому позивач має право на 1/2 частку вартості поліпшень, що становить 122001 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, будинок та земельна ділянка по проїзду АДРЕСА_1 . Суми були придбані ОСОБА_2 за його особисті кошти, отримані від продажу належних йому на праві власності будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . Також судом встановлено, що сторони з часу придбання відповідачем нового будинку проживали в ньому та ремонтували його. Зокрема було добудовано огорожу, збудовано підвал, влаштовано навіси, замінено котел, проведено капітальний ремонт літньої кухні, встановлено сан обладнання у санвузлах будинку, замінено лічильники, облаштовано водогін, каналізацію та газопостачання літньої кухні, обладнано житло доступом до телебачення та інтернет, в окремих приміщеннях замінено віконні рами (а.с.21-26)

Звертаючись до суду з позовом до суду, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача грошову компенсацію за половину вартості поліпшень у домоволодінні по проїзду АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що поліпшення проводились під час спільного проживання його з відповідачем у справі, а також під час перебування з ним у шлюбі і за рахунок вкладення її особистих коштів, особистої праці, трудових та власних грошових затрат.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини , встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді іншої справи , у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини , якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з вказаних вимог процесуального закону, колегія суддів вважає, що оскільки рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 24 січня 2018 року у справі № 591/338/15-ц встановлено, що позивач має право на половину вартості покращень у будинку належному на праві власності відповідачу у справі, і з таким висновком місцевого суду погодилась і колегія суддів апеляційного суду, тому і її вимоги про стягнення компенсації у сумі 122001 грн.00 коп. є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що оскільки він на даний час не є власником спірного домоволодіння , тому на нього і не може бути покладений обов`язок по сплаті на користь позивача грошової компенсації за частку вартості поліпшень у цьому будинку.

В той же час, як вбачається з висновку експертного дослідження № 34 від 24 липня 2017 року, складеного судовим експертом ОСОБА_6 С ОСОБА_7 , на час його складання експертом було проведене візуально інструментальне обстеження об`єкта дослідження і зіставлення його результатів з технічною та правовою документацією підтвердило фактичну фізичну наявність поліпшень зазначених в заяві ОСОБА_1 . Наявність цих поліпшень та їх вартість також була встановлена і рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 24 січня 2018 року у справі № 591/338/15-ц, а тому відчуження відповідачем домоволодіння за договором дарування укладеного 21 червня 2018 року на користь свого племінника ОСОБА_3 не звільняє відповідача від обов`язку сплатити позивачу грошову компенсацію за частку вартості поліпшень у цьому домоволодінні здійснених в той період коли відповідач був його власником.

Колегія суддів вважає такими , що не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо допущені порушення судом першої інстанції норм процесуального права і не належне повідомлення його про день та час слухання справи .

Так, відповідно до ст.ст.43, 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані , зокрема сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи і добросовісно користуватися процесуальними правами.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач був належним чином повідомлений про наявність у провадженні суду даної справи, апелянту надсилалась копія позовної заяви та додані до неї документи , він надавав свій відзив на позовну заяву та долучав письмові докази у справі , йому надсилались судові повістки про виклик до суду за адресою його реєстрації та фактичного місця проживання , а також виклики відповідача здійснювався шляхом публікації оголошення на веб-порталі «Судова влада України» (а.с.89, 109). В той же час, особисто апелянт або його представники жодного разу не прийняли участь у судових засіданнях , ним допускались неодноразові випадки не отримання судових повісток , які надсилались судом за місцем його проживання, а тому колегія суддів вважає, що місцевим судом не було допущено порушення права апелянта на участь у судовому засіданні.

Посилання апелянта на наявність між ним та позивачем особистих неприязних відносин, на руйнування позивачем будинку та протиправного , на його думку, заволодіння його конструктивними елементами не стосуються предмету позову та суті заявлених позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 367, п. 3 ч. 3 ст. 376, ст.382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 22 травня 2020 року.

Суддя-доповідач - О. І. Собина

Судді: С.Г.Хвостик

І.В.Орлов