ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/350/19
Провадження № 2/210/190/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"16" вересня 2020 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Хлистуненко О.В.

секретаря судового засідання Недолуги Л.В.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 з вернулась з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування первісного позову зазначила, що вона є власником буд. АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки про склад сім`ї, у даному будинку проживають троє осіб, а саме, вона, її син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 . Відповідач за вказаною адресою з вересня 2014 року фактично не мешкає, однак є зареєстрованим в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач, який не проживає за вказаною адресою, втратив право на користування будинком, мешкає з новою родиною за іншою адресою.

Тому, просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстраційного обліку в будинку; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що вони з відповідачкою одружилися 7.03.1997 року. Від шлюбу мають двох спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .15.11.2018 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу їх шлюб розірвано.

У період спільного життя, за спільні кошти родини було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 14.10.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3466. Будинок був придбаний за їх спільні кошти, які вони отримали після продажу їхньої спільної квартири, та оформили його на відповідача. Відповідач відмовляється добровільно переоформити частину будинку на нього та хоче його визнати особою, що втратила право користування житлом.

Тому, просить суд визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2 частки за кожним; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. В попередніх судових засіданнях первісні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідач з 2014 року за місце реєстрації не мешкає, має іншу сім`ю. Про стан будинку не турбується, комунальні послуги не сплачує. Будинок був придбаний у 2006 році в шлюбі, однак за її особисті кошти. Зустрічні позовні вимоги не визнала, просила суд в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав та просив суд задовольнити, в задоволені первісних вимог відмовити в повному обсязі. Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 у попередніх судових засіданнях пояснив, що у сторін була квартира по АДРЕСА_2 , точно номер квартири не пам`ятає. Квартира була двокімнатна, в 2006 році її продали та купили за ці кошти будинок. Однак, через брак часу у ОСОБА_2 купівлею домоволодіння займалась ОСОБА_1 . Отже, будинок придбаний за спільні кошти подружжя.

Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, пояснення сторін, доводи, викладені в первісній та зустрічній позовних заявах,з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд первісні позовні вимоги залишає без задоволення, зустрічні позовні вимоги задовольняє з наступних підстав.

Судом встановлено, 07.03.1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, свідоцтво видано відділом РАГС Довгинцівської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №85 (Т.1 а.с. 19).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.11.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення не оскаржено набрало законної сили 17.12.2018 року (Т.1 а.с. 17-18).

Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , даний факт визнано сторонами, а тому в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

14.10.2006 року на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки на ім`я ОСОБА_1 було придбано домоволодіння, яке в цілому складається з житлового будинку А-1, шл./лит, житловою площею 40,8 кв.м., загальною площею 51,8 кв.м. та господарчих будівель: літня кухня Б, цегла: погріб В, шлакоблок: вбиральня Г, шл./лит; огорожі 1-3, водогін І; вимощення ІІ та земельної ділянки площею 0,0503 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко М.С., зареєстровано в реєстрі за №3466 (Т.1 а.с. 7).

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст.61та ч. 4 ст.65 Сімейного кодексу України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст. 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ,сторонами було придбано за час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 року у справі провадження № 61-7911св19.

Також, відповідно до вище наведеної правової позиці Верховного Суду встановлено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, ОСОБА_1 в судовому засіданні посилалась на ту підставу, що спірне домоволодіння нею було придбано за її особисті кошти, проте не надала суду жодного доказу, якими б спростувала доводи ОСОБА_2 щодо придбанні домоволодіння за особисті кошти, а тому суд прийшов висновку про доведеність зустрічного позову в повному обсязі, що й є підставою для його задоволення.

З приводу первісних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання суд прийшов наступного.

Згідно акту, засвідченого Головою квартального комітету №19, ОСОБА_2 не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з 2014 року. (Т.1 а.с. 15).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частинами 1, 2, ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Отже, оскільки судом встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя, набутим ними у шлюбі, то вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння, суд виходить з того, що ОСОБА_2 не втратив право власності на вказаний будинок в силу вимог ст. 319 «Здійснення права власності» та ст. 321 «Непорушність права власності» ЦК України.

За таких обставин, суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом)не поширюються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами ст. ст. 319, 321 ЦК України. Ті обставини, що ОСОБА_2 був відсутнім у домоволодінні за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Слідує відмітити, що саме така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду за результатами розгляду справи справа № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18 від 28.02.2018 року.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи зазначені положення законодавства, зокрема й уникнення порушення прав ОСОБА_2 , суд приходить висновку, що первісні позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 16, 219, 321, 346, 372, 383, 405 ЦК України, 60, 65, 69, 70, 163 СК України, ст. ст. 4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 209, 228, 229, 263-265, 354, 355ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2 частки за кожним.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 768(сімсот шістдесят вісім) гривень 40(сорок) копійок.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: О. В. Хлистуненко