Справа № 509/5297/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кочко В.К.,

при секретарі Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у смт.Овідіополь цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання попереднього письмового договору купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з земельною ділянкою укладеного 11 серпня 2015 року між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладеним.

В обґрунтування свого позову позивач зазначила ,що 11 серпня 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, на якій розташований даний будинок. Згідно попереднього договору вона і ОСОБА_2 зобов`язались в майбутньому в строк до 04 вересня 2016 року, укласти і належним чином оформити основний договір купівлі - продажу .

Відповідно до п.2.2 зазначеного Договору позивач з відповідачем ОСОБА_2 погодили ціну продажу вказаного житлового будинку у сумі 300 000 доларів США (еквівалент 2 415 000 гривен), при цьому також узгодили порядок розрахунків за Договором двома частинами , однак відповідач ОСОБА_2 ухилився від нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу будинку. Відтермінування укладення також основного договору купівлі-продажу було пов`язано з тим, що відповідач ОСОБА_2 був зобов`язаний належним чином оформити право користування або право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, який підлягав продажі.

На виконання п.2.3 Договору позивач , як покупець, у день підписання попереднього договору купівлі-продажу будинку сплатила ОСОБА_2 2000 доларів США , а потім ще 295 800 доларів США. Тобто продавець ОСОБА_2 отримав від покупця ОСОБА_1 всю суму за будинок і земельну ділянку, про що свідчать власноруч написані ОСОБА_2 розписки про отримання ним коштів.

Таким чином , позивач , зі свого боку виконала умови договору щодо його оплати, проте відповідач ОСОБА_2 ухилявся від укладення основного договору, обгрунтовуючи це тим, що йому необхідний додатковий час для оформлення права власності на земельну ділянку.

У зв`язку з ухиленням ОСОБА_2 від виконання умов попереднього договору купівлі-продажу та його відмовою від повернення грошових коштів, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2017 року у справі №509/4173/16-ц, що набрало законної сили , було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 7560648 грн. 00 коп., три відсотка простроченої суми боргу у розмірі 41635 грн.35 коп.

На переконання позивача право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 оформлено на ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Таїровською селищною радою 18.04.2012 року. Відповідно укладання ОСОБА_2 11 серпня 2015 року письмового попереднього договору купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 було здійснено як правомочною особою , а саме власником будинку відповідно до наявних документів.

Жодних документальних доказів , що на час укладання вказаного договору ОСОБА_3 , була співвласником спірного житлового будинку немає .

Посилання відповідача ОСОБА_3 , що на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.07.2017 року по справі №501/1015/17 за ОСОБА_3 було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку та на Ѕ частину земельних ділянок, на яких розташований житловий будинок лише свідчить , що на даний час вона так само як і її цивільний чоловік ОСОБА_2 несе повну відповідальність за виконання вказаного правочину, адже укладаючи попередній договір відповідач ОСОБА_2 як продавець діяв в інтересах своєї сімї та за усної згоди відповідача ОСОБА_3 . Відповідно ж до ст.65 Сімейного Кодексу України договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обов`язки для другого з подружжя , якщо майно , одержане за договором , використане в інтересах сімї.

Сплачені позивачем ОСОБА_1 кошти за договором відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 використали в інтересах сімї , зокрема для ремонту житлового будинку , сплати комунальних послуг, оформлення технічної документації щодо отримання права власності на земельну ділянку та для інших потреб .

Написані власноруч продавцем ОСОБА_2 розписки про отримання всієї суми грошей за попереднім договором купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 також свідчать про виконання позивачем як покупцем зобов`язань за вказаним попереднім договором та ухиленням продавця ОСОБА_2 від своїх зобов`язань. Позивач , як добросовісний учасник правочину зі свого боку виконала всі умови договору щодо його оплати, проте відповідач ОСОБА_2 ухилявся від укладення основного договору, обгрунтовуючи це тим, що йому необхідний додатковий час для оформлення права власності на земельну ділянку.

Свідками отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача грошових коштів у якості оплати за купівлю житлового будинку були громадяни ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які своїми підписами у розписках засвідчили отримання покупцем ОСОБА_2 відпозивача грошей у повному обсязі за укладеним правочином купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

У зв`язку з ухиленням відповідача ОСОБА_2 від виконання умов попереднього договору купівлі-продажу та його відмовою від повернення грошових коштів, позивач звернулася до суду. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2017 року у справі №509/4173/16-ц, що набрало законної сили , було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 7560648 грн. 00 коп., три відсотка простроченої суми боргу у розмірі 41635 грн.35 коп.

Таким чином , вищезазначені документи які є у розпорядженні позивача свідчать про те , що позивач у повному обсязі виконала свої зобов`язання за договором купівлі-продажу будинку від 11 серпня 2015 року , а відтак на переконання позивача є всі підстави вважати цей договір укладеним.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву в якому повідомив , що 11 серпня 2015 року між ним та позивачем ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі - продажу належного сімї житлового будинку АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, на якій розташований даний будинок.

Про цей попередній договір дружина ОСОБА_3 була обізнана, оскільки він з дружиною перед цим обговорювали необхідність продажу нашого будинку, т.я. коштів на проведення його ремонту у нього не було. Підтверджує , що в цілому дружина була обізнана про можливість продажу будинку і фактично усно погодила можливість його продажу. Вважає , що укладаючи попередній договір діяв в інтересах своєї сімї. Зазначений попередній договір він та позивач збирались завірити нотаріально , але з його вини він це зробити не зміг т.я. займався оформленням права власності на земельні ділянки, на яких побудований будинок, який підлягав продажі.

Відповідно до попереднього договору він і ОСОБА_1 домовились, що у строк до 04 вересня 2016 року, укладуть і належним чином оформлять основний договір купівлі - продажу . За попереднім договором він отримав від ОСОБА_1 2000 доларів США у той же день , а потім ще 295 800 доларів США.

Отже від позивача ОСОБА_1 він отримав всю суму за будинок і земельні ділянки, про що написав розписку. Розписку він написав , що отримав гроші у борг , але насправді ці гроші отримав за продажу будинку і якби переоформив на неї будинок та передав його їй у власність , то у неї не було б до нього матеріальних претензій.

Однак з його вини це не сталося . Він без повідомлення дружини та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року із ОСОБА_6 уклав договір іпотеки підлягавшого продажі житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою Вікторією Миколаївною .

Проте , що цей будинок ним виставлявся на продажу він говорив ОСОБА_6 , але це не вплинуло на те , що вони уклали договори позики та іпотеки. Сама процедура укладання договорів з ОСОБА_6 проходила у нічний час і фактично він текст самих договорів не читав , а лише підписав. Крім того , у договорі позики вказана суму яку він реально від ОСОБА_6 не отримував і як результат його дружина та діти не знали про цю угоду і не розпоряджалися грошима зазначеними у договорі позики з ОСОБА_6 .

Він розуміє , що своєю поведінкою фактично підвів свою дружину ОСОБА_3 , дітей та ОСОБА_1 як покупця по договору купівлі-продажу . На даний час не відмовляється від виконання своїх зобов`язань перед покупцем , однак розрахуватись з позивачем немає можливості - відсутні кошти та майно , яке можна було б продати у рахунок виконання договору.

З вимогами позивача ОСОБА_1 погоджується повністю . Просить врахувати відзив при розгляді справи по суті.

Відповідач ОСОБА_3 , в судовому засіданні подала заяву, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 визнала у повному обсязі.

У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Судом встановлено та перевірено доказами наступні фактичні обставини справи.

11 серпня 2015 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, на якій розташований даний будинок. Згідно попереднього договору вона і ОСОБА_2 зобов`язались в майбутньому в строк до 04 вересня 2016 року, укласти і належним чином оформити основний договір купівлі - продажу .

Відповідно до п.2.2 зазначеного Договору позивач з відповідачем ОСОБА_2 погодили ціну продажу вказаного житлового будинку у сумі 300 000 доларів США (еквівалент 2 415 000 гривен), при цьому також узгодили порядок розрахунків за Договором двома частинами , однак відповідач ОСОБА_2 ухилився від нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу будинку. Відтермінування укладення також основного договору купівлі-продажу було пов`язано з тим, що відповідач ОСОБА_2 був зобов`язаний належним чином оформити право користування або право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, який підлягав продажі.

На виконання п.2.3 Договору позивач , як покупець, у день підписання попереднього договору купівлі-продажу будинку сплатила ОСОБА_2 2000 доларів США , а потім ще 295 800 доларів США. Тобто продавець ОСОБА_2 отримав від покупця ОСОБА_1 всю суму за будинок і земельну ділянку, про що свідчать власноруч написані ОСОБА_2 розписки про отримання ним коштів.

Таким чином , позивач , зі свого боку виконала умови договору щодо його оплати, проте відповідач ОСОБА_2 ухилявся від укладення основного договору, обгрунтовуючи це тим, що йому необхідний додатковий час для оформлення права власності на земельну ділянку.

У зв`язку з ухиленням ОСОБА_2 від виконання умов попереднього договору купівлі-продажу та його відмовою від повернення грошових коштів, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2017 року у справі №509/4173/16-ц, що набрало законної сили , було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 7560648 грн. 00 коп., три відсотка простроченої суми боргу у розмірі 41635 грн.35 коп.

Ці обставини визнані сторонами, а тому не підлягають доказуванню.

Згідно із положеннями статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 182 ГК України, ч. 1 ст. 635 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частинах першій, другій статті 207 ЦКУкраїни передбачено, що правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до частини другої статті 218 ЦКУкраїни, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч. 2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передавання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року по справі № 338/180/17 висловила наступну правову позицію щодо визнання договору укладеним , а саме зазначила , що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Подібна правова позиція була сформована Верховним Судом України у постанові від 19 червня 2013 року сутність якої полягає в наступному : якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі - продажу об`єкта нерухомого майна та відбулося його виконання позивачем, а нотаріально посвідчити договір неможливо через недобросовісну поведінку та ухилення від виконання договору іншою стороною , то ці обставини є підставою для визнання договору дійсним відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Таким чином , практика Верховного Суду у подібних справах констатує , що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

Про ухилення продавця ОСОБА_2 від договірних зобов`язань свідчить той факт , що ОСОБА_2 ухиляючись від укладання основного договору у період дії попереднього договору купівлі-продажу уклав іншу угоду стосовно спірного житлового будинку та земельних ділянок , а саме договір іпотеки від 17 листопада 2015 року з громадянином ОСОБА_6 , який було посвідчено нотаріусом.

Наявні документи свідчать , що за декілька днів до укладання договору іпотеки ОСОБА_2 ,а саме 12 листопада 2015 року отримав право власності на земельні ділянки , а відтак у нього не було перешкод для укладення зі мною основного договору купівлі-продажу , однак він безпідставно ухилився від зобов`язань передбачених попереднім договором купівлі-продажу та укладення договору іпотеки з іншою особою від позивача приховав.

Також у 2017 році з метою уникнення зобов`язань перед позивачем громадянка ОСОБА_3 звернулась з позовом до свого цивільного чоловіка ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку та на Ѕ частину земельних ділянок та їх поділ, що також свідчить про ухилення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від укладання основного договору та небажання повертати передані мною на виконання попереднього договору купівлі-продажу грошові кошти.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Саме на таких правових позиціях акцентував увагу Верховний суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/1 зробив правовий висновок про застосування норми права , а саме : для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. В статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором не спростовує факту укладення правочину та його дійсність.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. (п.1. ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.)

Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Згідно зі ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, обґрунтованою, підтвердженою матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню є вимога позивача про визнання попереднього письмового договору купівлі - продажу житлового будинку від 11 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладеним.

На підставі викладеного, керуючись , ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України ,суд

ВИРІШИВ:

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати письмовий попередній договір купівлі - продажу будинку від 11 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладеним.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Кочко В.К.