Справа № 318/583/20 Номер провадження №2/318/354/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2020 р. м. Кам`янка-Дніпровська

Кам`янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: судді Васильченка В.В.; секретар Александрова А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначає, що йому на праві власності належить напівпричіп-рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . Право власності підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . Позивач у 2016 році вирішив продати належний йому транспортний засіб. На початку червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розпочато перемовини з приводу купівлі-продажу вищезазначеного напівпричепа. Позивач за своє майно просив 6 000 доларів США. ОСОБА_2 погодився на таку ціну, але за умови продажу йому напівпричепу у розстрочку із щомісячним платежем 500 доларів із останнім платежем у червні 2017 року. 30 червня 2016 року Позивач передав напівпричіп ОСОБА_2 . Відповідач, зловживаючи довірою ОСОБА_1 , пообіцяв на протязі місяця надати перші 500 доларів США в якості розрахунку та укласти договір. Грошей ОСОБА_1 від Відповідача ніяких не отримав. Невиконаною залишилася обіцяна укласти договір. Більше двох років ОСОБА_2 не повертає Позивачу напівпричіп, яким заволодів шляхом введення Позивача в оману. Договір купівлі-продажу ТЗ є неукладеним, а тому не породжує для сторін жодних цивільних прав та обов`язків.

У вересні 2018 року, позивач, розуміючи, що ОСОБА_2 не збирається повертати ані гроші, ані напівпричіп звернувся із заявою про злочин до Кам`янсько-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУ НП в Запорізькій області, однак кримінальне провадження було закрите через відсутність ознак злочину в діях ОСОБА_2 . З того часу, як Відповідач шляхом введення ОСОБА_1 в оману заволодів майном, яке є власністю ОСОБА_1 , останній, як власник несе великі збитки. Позивач позбавлений можливості користуватися своєю власністю - напівпричепом. Протиправна поведінка Відповідача порушує права ОСОБА_1 як власника. Позивач росить суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 та передати йому напівпричіп рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 27.04.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Суд ухвалив проводити розгляд даної справи у відсутності сторін по наявних матеріалах.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що на початку червня 2016 року ОСОБА_1 мав намір продати транспортний засіб напівпричіп-рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н, д/н НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Сторони усно домовилися, що ОСОБА_2 купує, а ОСОБА_1 продає останньому ТЗ за 6000 доларів США. Порядок розрахунку визначили авансованими платежами щомісячно по 500 доларів із останнім платежем у червні 2017 року.

30 червня 2016 року ОСОБА_1 передав причеп та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Станом на червень 2017 року умов договору ОСОБА_2 не виконав, гроші за ТЗ не слатив, договір купівлі-продажу не уклав. На вимоги позивача укласти договір, оплатити купівельну суму та укласти договір в належній формі - відмовляється категорично. ОСОБА_1 став наполягати на поверненні йому його власності, однак останній відмовляється повертати напівпричіп-рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н., д/н НОМЕР_1 .

Позивач був вимушений звернутися до правоохоронних органів із заявою про злочин, в якій вказав, що ОСОБА_2 , скориставшись його довірою, заволодів ТЗ, а повертати його власнику відмовляється. В порушенні кримінальної справи органами досудового слідства відмовлено, оскільки останні вбачають в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_1 цивільно-правові правовідносини і вважають, що спір належить вирішувати в судовому порядку.

Станом на момент звернення до суду ОСОБА_2 не повернув, гроші не сплатив, від будь-якого спілкування з власником ухиляється, тому суд приходить до висновку, що порушення прав ОСОБА_1 як власника має тривалий характер і ніяких дій на усунення цих порушень на вимогу позивача відповідачем не здійснюється.

Суд погоджується з твердженням сторін, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року №1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів" від 18.11.2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Однак ніяких дій з боку ОСОБА_5 на підтвердження наміру укласти договір купівлі-продажу ТЗ суд не встановив, що свідчить про протиправний характер наміру відповідача, який володіє ТЗ не на підставі закону або договору.

Суд дійшов висновку про те, що наміру укласти договір купівлі-продажу спірного напівпричепу ОСОБА_2 не має наміру, оскільки позиція, яка викладена у відзиві на позов не містить аргументів та доказів, які підтверджували, що між сторонами триває договірні правовідносини.

Суд погоджується з твердженням позивача про те, що ОСОБА_2 заволодів ТЗ, скориставшись довірою останнього і ввівши його в оману щодо наміру купити ТЗ. Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 незаконно, без достатньої правової підстави заволодів ТЗ та утримує його у себе. Факт того, що ТЗ знаходиться у володінні ОСОБА_2 останнім не заперечується.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із ч.1 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Пунктом 2 ч.1 ст.399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (ст.400 ЦК України).

18.05.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а саме у зв`язку з набранням законної сили судового рішення у справах між тими ж сторонами, про той саме предмет і з тих саме правовідносин.

04.12.2019 року рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області по справі №318/686/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого володіння залишено без задоволення.

В рішенні від 04.12.2019 року зазначено, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки позивачем не заявлено позовної вимоги про витребування майна в розумінні ст.ст. 387, 400 ЦК України.

Враховуючи той факт, що власником напівпричепа-рефрижератора «Ламберет» 1995 р.в., д/н НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 є позивач ОСОБА_1 , а відповідач ОСОБА_2 вилучив таке майно з володіння, а тому позивач як власник майна має право витребувати належний йому на праві власності транспортний засіб.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи предмет та суб`єктний склад учасників справи за даним позовом, а порушення речових прав позивача є триваючим, відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, варто зазначити наступне.

Згідно із ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

На підставі ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були здійснені витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., які підтверджені актом про прийняття-передачі наданих послуг від 28.10.2019 року.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно приписів ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

На підставі ст.ст.13, 16, 387, 397, 399, 400, 638, 639, ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 77-80, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 та передати власнику ОСОБА_1 напівпричіп-рефрижератор «Ламберет» 1995 р.в., д/н НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (1962 р.н.; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) судові витрати, у розмірі 1705 грн.15 коп. сплаченого ним ОСОБА_1 судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме, Кам`янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області.

Суддя: В. В. Васильченко