Провадження № 2/752/5778/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.10.2020 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Медведєвої К.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Служби безпеки України про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до Головного слідчого управління Служби безпеки України Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві про звільнення майна з-під арешту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.08.2011 р. постановою Головного слідчого управління Служби безпеки України було накладено арешт на все належне позивачу нерухоме майно без визначення об`єктів

09.12.2013 р. відповідачем прийнято постанову про закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.

Однак, слідчим при вирішенні питання щодо закриття кримінального провадження не було вирішено питання про скасування арешту з майна.

Наявність такого обтяження порушує право власності позивача, в зв`язку з чим вона просить задовольнити позов та зняти арешт, накладений на належне нерухоме майно, оскільки у інший спосіб її право не може бути поновлено.

21.07.2020р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі.

На підставі положень ст.ст. 274-279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

На час розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Головним слідчим управлінням Служби безпеки України проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000199 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

В ході досудового розслідування, 04.08.2011 р. слідчим Головного слідчого управління Служби безпеки України винесена постанова про накладення арешту на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

04.08.2020 р. судом було витребувано в ГСУ СБУ копію постанови про накладення арешту на майно, однак, така ухвала суду виконана не була, а отже суд позбавлений можливості встановити обставини щодо мети застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

09.12.2013 р. ст.слідчим ОВС Головного слідчого управління Служби безпеки України Дзвоник А.І. прийнята постанова про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Зі змісту постанови вбачається, що слідчим при вирішенні питання про закриття кримінального провадження не вирішувалось питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження та не знято арешт з нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності.

Згідно з ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Наявність арешту, накладеного на все нерухоме майно позивача перешкоджає останній у визначений законом спосіб реалізувати в повному обсязі своє право власності.

Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з наданих суду письмових доказів, арешт на нерухоме майно позивача був накладений відповідно до положень КПК України в редакції 1960 року, а питання про закриття кримінального провадження вирішувалось відповідно до вимог КПК України в редакції 2012 року.

Згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобо є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Таку правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13, а також Великою Палатою ВС у справі N 372/2904/17-ц від 15.05.2019 р.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявність обтяження щодо всього нерухомого майна, що належить позивачу, питання про скасування якого не було вирішено під час закриття кримінального провадження, порушує право власності, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України і в зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого нею при зверненні до суду судового збору.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Служби безпеки України про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Зняти арешт з всього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на праві власності, який накладений на підставі постанови про накладення арешту від 04.08.2011 р. Головного слідчого управління Служби безпеки України.

Стягнути з Головного слідчого управління Служби безпеки України ( м.Київ, вул.Володимирська, 33) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя