ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/439/20 Справа № 175/3460/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації" Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації" Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння.

Позовна заява мотивована тим, що його дружина ОСОБА_2 була медичним працівником Новоолександрівської сільської ради, якій в 2001 року було надано в постійне користування житловий будинок АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Житловий будинок перебуває на балансі сільської ради, однак правовстановлюючі документи на нього відсутні.

Зазначав, що на теперішній час він продовжує проживати у вказаному будинку, добросовісно та безперервно більше десяти років володіє та відкрито користується даним будинком, підтримує його в належному стані, постійно проводить ремонти та газифікували його. З причин відсутності права власності на житловий будинок з 2008 року він не може зареєструвати своє місце проживання і до цього часу не має зареєстрованого місця проживання.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: встановити факт його постійного проживання з березня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 , який складається з: А-1-житлового будинку з ганком, житловою площею 30,7 кв.м., загальною площею 53,3 кв.м.; Б- погрібу з шийкою; В- сараю; Г- вбиральні; №1-5, І - споруди.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.05.2019 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 з березня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 , який складається з: А-1-житлового будинку з ганком, житловою площею 30,7 кв.м., загальною площею 53,3 кв.м.; Б- погрібу з шийкою; В- сараю; Г- вбиральні; №1-5, І - споруди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Новоолександрівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що з 11.12.1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , видане повторно 11.11.2016 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції.

ОСОБА_2 була медичним працівником Новоолександрівської сільської ради, якій в 2001 року було надано в постійне користування житловий будинок АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за вказаною адресою, що вбачається із довідки Новоолександріської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 25.11.2016 року № 8119.

Житловий будинок перебуває на балансі сільської ради, однак правовстановлюючі документи на нього відсутні, що підтверджується довідкою КП "Бюро технічної інвентаризації" Дніпровської районної ради Дніпропетровської області.

Рішенням Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 09.04.2004 року, ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність для введення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована по АДРЕСА_1 .

Висновком Дніпропетровського районного відділу земельних ресурсів від 15.06.2004 року № 1799, вважає за можливе передати у приватну власність, земельну ділянку площею 0,2500 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, за рахунок земель житлової забудови, за адресою: АДРЕСА_1 , в межах населеного пункту на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 , видане 01.11.2016 року Красногвардійським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Згідно матеріалів спадкової справи, інші спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_2 , які б прийняли спадщину або мали право на обов`язкову частку у спадщині відсутні.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили наведені обставини про те, що позивач ОСОБА_1 з 2001 року по теперішній час проживає в будинку АДРЕСА_1 .

Судом також установлено, що позивач добросовісно заволодів і продовжує відкрито та безперервно проживати в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання позивача в спірному будинку знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. При цьому, позивач добросовісно заволодів ним і продовжує відкрито, тобто очевидно для всіх інших осіб, володіти ним, та при цьому володілець ставиться до цього майна як до власного, а саме експлуатує, вживає необхідні заходи для утримання майна в належному стані, і безперервно володіє житловим будинком.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року по справі № 910/17274/17.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегією суддів установлено, що предметом позову ОСОБА_1 є набуття права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копії технічного паспорту на будинок (т.1 а.с. 8-10), будинок та більша частина приналежних до нього споруд побудована у 1977 році.

Зі змісту статей 63, 77, 87 ЗК УPCP вбачається, що будівництво будь-яких будівель здійснювалось виключно за умови надання особі земельної ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель тощо.

За нормами статті 105 ЦК УPCP громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом, тощо) (ч.1 ст. 105 ЦК УРСР).

Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок (ч.3 ст. 105 ЦК УРСР).

Таким чином, незважаючи на те, що будівництво спірного будинку відбулось у 1977 році, законодавство на той період часу також встановлювало певні вимоги до об`єктів нерухомого майна, дотримання яких вказувало б на законність виникнення певного об`єкта.

Зокрема, позивачем не доведено, а судом не встановлено законності об`єкта щодо якого виник спір, не встановлено чи був побудований будинок на земельній ділянці відведеній для цього, чи надавався у встановленому порядку дозвіл на будівництво будинку, чи відповідає будинок будівельним нормам і правилам, чи було його введено в експлуатацію в установленому порядку, чи набув об`єкт (будинок) статус «нерухомого» майна.

Інвентаризаційна справа на об`єкт вперше була заведена 11.07.2017 року, у день складання технічного паспорту. При цьому, з договору про надання послуг з технічної інвентаризації вбачається, що саме ОСОБА_1 замовлено технічну інвентаризацію спірного об`єкта нерухомого майна, в той час, як і у інвентаризаційній справі відсутнє будь-яке документальне підтвердження, що об`єкт набув статусу «нерухомого» майна.

За відомостями КП "Бюро технічної інвентаризації" Дніпровської районної ради Дніпропетровської області станом на 31.12.2012 року (до дня передачі повноважень з реєстрації права власності іншим суб`єктам згідно з Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), архівна справа та інформація про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно відсутня.

Тобто, будинок побудований у 1977 році (згідно технічного паспорту від 11.07.2017) з моменту його побудови і до теперішнього часу не був зареєстрований у встановленому порядку як об`єкт нерухомого майна та не мав зареєстрованого на нього права власності.

За таких обставин відсутні будь-які докази вважати, що об`єкт є законним та що такий об`єкт є нерухомим майном.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно абз.2 п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Тобто, законодавством не передбачено можливості виникнення права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва до моменту введення його в експлуатацію чи державної реєстрації, у тому числі через інститут набувальної давності.

З огляду на відсутність доказів правомірності будівництва об`єкта, відсутня складова визначена ч.1 ст. 344 ЦК України «законність об`єкта володіння», що вказує на відсутність підстав для визнання права власності на такий об`єкт за набувальною давністю.

Висновок суду першої інстанції про набуття померлою ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку на підставі рішенням Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 09.04.2004 року передано у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована по АДРЕСА_1 , є помилковим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання померлою ОСОБА_2 державного акту на земельну ділянку та відсутні докази державної реєстрації такого акту у відповідності до норм статей 125, 126 ЗК України.

Аналізуючи питання щодо набуття права власності на земельну ділянку судом не було досліджено та не надано оцінки акту обстеження земельної ділянки від 08.11.2007 року (т.1 а.с.153-154) зі змісту якого вбачається, що земельна ділянка, яка підлягала відведенню померлій ОСОБА_2 вільна від забудови. Згідно акту обстеження від 16.02.2008 року (т.1 а.с.151) також оглядалась земельна ділянка та актом встановлено, що «участок полностью используется для культурного земледелия».

Тобто, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що сільська рада мала намір передати у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що позивач проводить ремонти спірного об`єкту, здійснив його газифікацію не підтверджено жодними доказами.

Колегія суддів звертає увагу, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння.

При цьому, позивачем не надано суду доказів того, що Новоолександрівською дільничною лікарнею Дніпропетровської центральної районної лікарні, у якій працювала дружина позивача завідувачем фельдшерського пункту с. Дніпрове на 2001 рік, та до складу якої входив фельдшерський пункту с. Дніпрове на 2001 рік - надавались дозволи на проживання дружині позивача за місцем роботи, чи приймались будь-які інші управлінські рішення на підставі яких дружина позивача заволоділа спірним майном.

Крім того, посилання позивача на заволодіння спірним майном з березня 2001 року спростовується наявними у справі документами, а саме: копією договору купівлі-продажу від 30.07.2003 року, з якого вбачається, що до цієї дати у позивача та його дружини у власності знаходилась квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто власне жило (т.2 а.с.17); копією паспорта позивача, з якого вбачається, що до 19.08.2008 року його місцем реєстрації та проживання була інша адреса.

Крім того, у відповідності до вимог ст. 344 ЦК України визначено, що безперервний строк володіння спірним нерухомим майном має відбуватись добросовісним набувачем протягом десяти років.

Однак, як зазначалось позивачем, його дружина неодноразово зверталась до Новоолександрівської сільської ради з приводу оформлення правовстановлюючих документів на спірний об"єкт нерухомого майна. Тобто їй було відомо щодо відсутності у неї підстав набуття права власності на зазначене майно та факт її реєстрації не підтверджує факт безперервного володіння спірним об"єктом нерухомого майна протягом десяти років.

В свою чергу, позивач, вселився до спірного приміщення, як член сім"ї померлої ОСОБА_2 , його право користування спірним об"єктом не було належним чином підтверджене, його неодноразові звернення з приводу реєстрації місця проживання та надання дозволу на виділення земельної ділянки за вказаною адресою залишались без задоволення у зв"язку з відсутністю документів, які підтверджують право на проживання у спірному приміщенні, а також у зв"язку з відновленням роботи фельдшерсько-акушерського пункту в селі Дніпрове, що підтверджує обізнаність позивача щодо незаконності заволодіння цим майном та відповідно його недобросовісність у такому заволодінні.

Також, колегія не бере до уваги, як підставу для набуття за позивачем права власності за набувальною давністю на спірне майно відсутність у нього у власності іншого житла, оскільки, позивач, реалізуючи свої законні права, визначені ст. 319 ЦК України, а саме, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, за договором купівлі-продажу від 22.08.2003 року продав належну йому житлову квартиру.

Крім того, колегія зазначає, що з серпня 2008 року по 20.09.2017 року, тобто період з моменту зняття позивача з реєстраційного обліку за останнім місцем реєстрації і до часу звернення його до суду із зазначеним позовом становить менше 10 років, що є безумовною вимогою ст. 344 ЦК України.

Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації" Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння - відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко