ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/949/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №691/643/19 Категорія: 304070000 Подорога Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіНовіков О.М., Сіренко Ю.В.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідачі ТОВ «АВТО ПРОСТО»,

третя особа - Інспекція з питань у справах захисту прав споживачів у

Черкаській області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 03.03.2020 (ухваленого о 13 год. 00 хв. у залі судових засідань Городищенського районного суду, повний текст складено 30.03.2020, суддя в суді першої інстанції Подорога Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «АВТО ПРОСТО», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Інспекції з питань у справах захисту прав споживачів у Черкаській області, про захист прав споживача шляхом визнання недійсним в частині правочину, стягнення сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, яким просив:

- визнати недійсними пункти 12.1.1, 12.1.2 Договору №730859 від 14.10.2017 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) у групі», укладеного між ним та ТОВ «АВТО ПРОСТО»;

- стягнути з відповідача на користь позивача сплачені у якості оплати винагороди та авансових внесків за вказаним договором кошти в розмірі 118626,77 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 17000,00 грн.

В обґрунтування вказано на те, що позивач 14.10.2017 уклав із ТОВ АВТО ПРОСТО» договір №730859 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля), за яким відповідач зобов`язалося надати фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АВТОТАК.

Відповідно до ст.1.6 Договору Учасник зобов`язується сплатити Винагороду за послуги, пов`язані з включенням Договору до системи АВТОТАК та формуванням групи протягом 10 календарних днів після повідомлення Товариством Учаснику номера групи, до якої він належить, та дати створення групи.

На виконання умов Договору позивачем сплачувалися платежі з 14.10.2017 по 14.04.2019 у загальній сумі 118626, 77 грн., однак автомобіля і до цього часу позивач не отримав.

Факт сплати винагороди відповідачу не потягнув за собою юридичних наслідків, тобто реальних дій відповідача, спрямованих на виконання будь-яких обов`язків, забезпечених цією оплатою. Сума зазначеного платежу непропорційна розумному розміру - 13915,20 грн., є значною та перевищує авансові платежі у декілька разів і сплачується відповідачу лише за те, що позивач звернувся до них як клієнт.

Договір укладався шляхом його підписання сторонами та підписання Додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору, та за яким придбавався автомобіль GEELY Emgrand, вартістю 289900,00 грн. Згідно Додатку №1 Договору учасник сплачує: винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи АВТОТАК та формуванням групи в розмірі 13915,20 грн.; винагороду адміністратора за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику, після надання права на отримання автомобіля в розмірі 3%+ПДВ від поточної ціни автомобіля; періодичні платежі в розмірі 0,8333 % та щомісячну винагороду - 0,415% +ПДВ від поточної вартості автомобіля.

Інформація, викладена в договорі, не відповідає тим умовам, які оголошував позивачу представник ТОВ «АВТО ПРОСТО» ОСОБА_2 , який запевняв, що перший платіж - «оплата винагороди по договору доручення № НОМЕР_1 » надасть право на отримання автомобіля протягом кількох місяців.

Спірний договір суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», ЦК України, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Договір укладений без мети його виконання і не несе за собою реальних наслідків, і коли стало відомо, що жоден із учасників групи, та інших груп, які уклали подібні договори не отримав і ніколи не отримає жодного автомобіля, позивач звернувсь до ТОВ «АВТО ПРОСТО» з вимогою розірвати договір та повернути сплачені кошти.

Відповідно до ст. 12.1 Договору учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати Договір за власним бажанням, про що зобов`язаний повідомити АВТО ПРОСТО у письмовій формі. Поверненню підлягають тільки періодичні платежі, сплачені за договором.

Позивачем було надіслано заяву про намір розірвати Договір № 730859 та повернути сплачений перший платіж у розмірі 13915,20 грн. та подальші платежі з 14.10.2017 по 14.04.2019 у розмірі 118 626,77 грн. у строк, зазначений у ст. 12.1.5. Договору, протягом 14 календарних днів з дати підписання договору.

Відповідно до ст. 12.1.2 Договору, максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п. 12.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання АВТО ПРОСТО заяви про дострокове розірвання Договору.

Зазначені умови Договору суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів». За договором передбачено лише можливість одержання права на купівлю автомобіля за рахунок сплачуваних всіма учасниками групи коштів, без залучення власних коштів ТОВ «АВТО ПРОСТО» та не передбачено жодних гарантій отримання автомобіля, навіть у разі повної оплати його вартості. Діяльність відповідача ввела в оману ОСОБА_1 , як споживача, що є елементом нечесної підприємницької практики.

Порушенням прав позивача, як споживача, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10000,00 грн.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 03.03.2020 позовні вимоги у справі залишено без задоволення з посиланням на те, що вони є необґрунтованими.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 27.03.2020 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість висновків суду, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги. Вказує на доводи, аналогічні наведеним у позовній заяві (діяльність відповідача є незаконною, менеджер відповідача при кладенні спірного договору не надав достовірну інформацію, спірний договір укладено під впливом обману (ст.230 ЦК України та ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Має місце дисбаланс прав та обов`язків сторін у справі).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» просив суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін , оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 14.10.2017 ОСОБА_1 уклав договір доручення № НОМЕР_1 з ТОВ «АТ СЕРВІС», відповідно до умов якого повірений від імені довірителя зобов`язувався вчинити визначені договором дії від імені довірителя.

Пунктом 2.1 договору визначено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» був укладений договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) в групах через систему АвтоТак» № НОМЕР_1 від 14.10.2017.

Умовами договору про адміністрування передбачений обов`язок ОСОБА_1 по сплаті на користь ТОВ «АВТО ПРОСТО» винагороди у розмірі 13915,20 грн., що визначена у договорі про адміністрування як винагорода за послуги ТОВ «АВТО ПРОСТО», пов`язані з включенням договору про адміністрування до системи АвтоТак та формування групи.

За довідкою про ознайомлення учасника групи із внутрішніми правилами, ОСОБА_1 своїм підписом засвідчив та підтвердив, що ознайомлений з внутрішніми правилами надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару в групах ТОВ «АВТО ПРОСТО».

Договір укладено шляхом підписання його сторонами, підписання Додатку №1 та Додатку №2 до договору, які є його невід`ємною частиною та відповідно до яких ОСОБА_1 придбається автомобіль GEELY Emgrand, вартість автомобіля на час укладання договору становить 289900,00 грн.

Згідно Додатку №1 Договору учасник сплачує: винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи АВТОТАК та формуванням групи в розмірі 13915,20 грн.; періодичні платежі в розмірі 0,8333 %, щомісячна винагорода - 0,415 % + ПДВ; винагороду адміністратора за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику, після надання права на отримання автомобіля в розмірі 3 % + ПДВ.

Відповідно до Додатку №2 Договору учасник, який протягом с троку дії договору належним чином та у встановлений договором строк виконував усі свої зобов`язання зі сплати періодичних платежів разом із щомісячною винагородою товариства має право на сплату 50 % від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового внеску.

Під час укладення спірного договору ОСОБА_1 отримав його примірник з додатками, які містять опис послуг ТОВ «АВТО ПРОСТО», та підписав всі примірники договору та додатків до нього.

З долучених ОСОБА_1 до матеріалів справи квитанцій вбачається, що останній 14.10.2017, 14.11.2017, 14.12.2017, 12.01.2018, 07.02.2018, 13.03.2018, 03.04.2018, 08.05.2018, 13.06.2018, 14.07.2018, 14.08.2018, 14.09.2018, 15.10.2018, 13.11.2018, 14.12.2018, 14.01.2019, 14.02.2019, 14.03.2019, 14.04.2019, перераховував на рахунок ТОВ «АВТО ПРОСТО» грошові кошти на загальну суму - 118626, 77 грн.

23.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «АВТО ПРОСТО» з листом - вимогою про розірвання договору та повернення безпідставно набутого майна, в зв`язку з тим, що ним було виконано всі умови складеного договору. Однак ТОВ «АВТО ПРОСТО» не вчинило жодних дій після сплати ОСОБА_1 відповідних платежів і товариство ухиляється від виконання зобов`язань передбачених умовами договору. В зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив повернути йому грошові кошти у розмірі 118626, 77 грн.

Позивач у справі стверджує про те, що вищевказаний договір в спірній частині має бути визнаний недійсним, як такий, що порушує його, як споживача, права та укладений під впливом обману, а сплачені за ним кошти відповідач має повернути позивачу та компенсувати моральну шкоду.

Правовідносини в цій справі, які виникли згідно наведених фактичних обставин, мають таку правову регламентацію.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 ЦК України).

Згідно зі ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У даному випадку п.п.19.2, 19.3 спірного договору надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах передбачено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Учасник (позивач) підтверджує, що ТОВ «Авто Просто» надало інформацію про суть фінансової послуги, що пропонується за цим договором, із значенням вартості цієї послуги для учасника групи.

Окремо у кінці вказаного договору (а.с.20 на звороті) своїм підписом позивач підтвердив, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Авто Просто», проінформований про всі можливі витрати у зв`язку з укладенням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього.

Суть позовних вимог у цій справі становить визнання, зокрема, частини наведеного договору недійсним.

Так відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом положень ч.1 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію.

Відповідно до положень, зазначених у ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п.7 ч.3 ст.19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Також згідно ч.1 ст.230 ЦК України, на яку посилається позивач у справі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною 2 статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено перелік дій суб`єкта підприємницької діяльності, які є забороненими у зв`язку з тим, що вводять споживача в оману.

Також ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів.

ТОВ «Авто Просто» відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 19.01.2012 №40 було зареєстровано у державному реєстрі фінансових установ згідно з вимогами закону та отримало ліцензію на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг, про що також зазначив суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п.11-1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах відноситься до фінансових послуг.

За змістом положень ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються суб`єктами господарювання на підставі договору, який повинен містити, зокрема: розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Системний аналіз вищевказаних вимог законодавства та змісту оспорюваного позивачем правочину дає підстави для висновку, що він окрім законодавства про захист прав споживачів, регламентується також нормами ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Аналізуючи укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» договір про адміністрування №730859 від 14.10.2017, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що його зміст належним чином відповідає вимогам ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Своїми підписами на договорі та додатках до нього позивач засвідчив факт належного ознайомлення та згоду з його умовами, про що, зокрема, вказано у п.п.19.2, 19.3 спірного договору надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів.

Жодних претензій чи незгоди зі змістом договору при його укладенні позивач не заявив та частково виконав умови договору, сплативши передбачені ним кошти.

Фінансова послуга, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо та без нав`язування з боку відповідача, що ним доказами не спростовується.

Предметом оспорюваного договору є не купівля-продаж автомобіля, а надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему Автофонд, в зв`язку з чим ТОВ «Авто Просто» не є постачальником автомобіля та не визначає його ціну, а лише надає послуги, спрямовані на його придбання та оплату.

У договорі визначена поточна ціна автомобіля - 289900,00 грн., яка відповідає розміру фінансового активу на день укладення правочину; марка та модель транспортного засобу зазначені в додатку №1 до договору, що є цілком достатнім для визначення технічних характеристик автомобіля та відповідає терміну «Товар»; строк дії договору вказано в ст.5 розділу І договору, а умовами ст.5 розділу ІІ договору визначено мінімальний та максимальний терміни одержання права на отримання автомобіля, що спростовує твердження позивача на відсутність у договорі та додатках до нього відомостей про підприємство-постачальника товару, основних характеристик автомобіля, строків дії договору та отримання учасником автомобіля.

В статтях 2, 4 розділу І оспорюваного договору встановлено обов`язки фінансової установи та учасника групи й їх порівняльний аналіз не дає підстав вважати більш жорсткими обов`язками позивача, умови договору не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. Відповідальність ТОВ «Авто Просто» як сторони правочину передбачена в п.13.1, 13.2 розділу ІІ договору.

Пунктами 2.1, 2.2 розділу ІІ договору визначено, що поточна ціна автомобіля є критерієм-основою для розрахунку розміру періодичних платежів, винагороди товариства та інших платежів, передбачених договором; у разі зміни поточної ціни автомобіля товариство має право змінювати розмір поточних платежів та винагороди, які мають вноситися учасниками групи. Термін «Поточна ціна автомобіля», спосіб та механізм її визначення й можливість зміни були погоджені між сторонами, засвідчені їх підписами й не суперечать Ліцензійним умовам провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою КМУ №913 від 07.12.2016 року та іншим вимогам чинного законодавства.

Всі ці обставини були вірно встановлені судом першої інстанції та не спростовані скаржником шляхом надання доказів, як це передбачено ч.1 ст.81 ЦПК України.

При цьому як позовні так і апеляційні доводи позивача про те, що спірний договір має бути визнаний недійсним, як такий, що укладений під впливом обману, з посиланням на надання менеджером відповідача позивачу неповних відомостей при укладенні договору, апеляційний суд відхиляє, адже зі змісту договору вбачається, що позивачу у справі було роз`яснено обсяг прав та обов`язків за цим правочином у його сторін. Він кілька разів у різних місцях договору проставляв свої підписи, які окремо підтверджують як факти, власне, укладення договору, так і надання позивачу, як його стороні, усіх необхідних відомостей у повному обсязі для розуміння змісту правочину.

Позивач у справі не надав доказів того, що відповідач діяв з умислом ввести його в оману для того, щоб він підписав спірні договори, адже з їх змісту вбачається, що позивачу були надані усі можливості для розуміння того обсягу прав та обов`язків, які виникають з цих правочинів, та надано повну інформацію щодо їх предмету.

Посилання скаржника на те, що умови договору є несправедливими, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та порушує вимоги ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» підлягають відхиленню з огляду на таке.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд належним чином дослідив та проаналізував умови договору, надав правову оцінку окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначивши, що договір було укладено з дотриманням положень цивільного законодавства та його зміст не суперечить ЗУ «Про захист прав споживачів».

Таким чином висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а доказам у справі надана належна правова оцінка суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04).

У даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивач був ознайомлений зі змістом договору та усвідомлено підписав його, а додатковою гарантією повного усвідомлення учасником своїх прав та обов`язків за договором є положення п.12.1.5 ст.12 розділу ІІ договору щодо односторонньої відмови від договору протягом 14 календарних днів без настання будь-яких санкцій та можливістю повернення всієї суми сплачених коштів.

Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями, висловленими ВС у постановах від 28.03.2018 у справі №235/1832/16-ц, від 08.06.2018 у справі №557/42/17-ц та від 01.08.2018 у справі №371/292/17.

Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових сум, сплачених на виконання оспорюваного договору, та відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог про визнання недійсним правочину в частині, у задоволенні яких судом обґрунтовано відмовлено, то вказані вимоги позивача також мають бути залишені без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 03.03.2020 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за державою, оскільки позивача на підставі ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 03.03.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «АВТО ПРОСТО», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Інспекції з питань у справах захисту прав споживачів у Черкаській області, про захист прав споживача шляхом визнання недійсним в частині правочину, стягнення сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за державою.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України.

Повну постанову складено 10.06.2020.

Суддя-доповідач

Судді