Справа № 146/1756/18
Провадження № 22-ц/801/345/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 рокуСправа № 146/1756/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю одного з подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником - адвокатом Давискибою Віталієм Васильовичем, на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 19 листопада 2019 року у м. Томашполі суддею цього суду Пилипчуком О. В., зі складанням його повного тексту 28 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що 24 вересня 1994 року сторони уклали шлюб, проте сімейне життя не склалось і 12 червня 2017 року шлюб між ними було розірвано. 29 листопада 2007 року сторонами за спільні кошти було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , у якому зараз проживають вони та двоє їхніх синів.

Пославшись на викладене, положення ст. ст. 60-63, 68 СК України та на те, що між сторонами не досягнуто домовленості про поділ житлового будинку як об`єкта права спільної сумісної власності, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок та визнати за нею право власності на Ѕ його частину.

18 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю одного з подружжя, мотивуючи його тим, що твердження ОСОБА_1 про те, що 12 червня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано не відповідає дійсності, оскільки, станом на момент подачі первісного позову по суті заявлених вимог, розірвання шлюбу в розумінні положень Сімейного кодексу України не мало місця.

Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 був придбаний не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти позивача за зустрічним позовом, які він отримав в кредит з покладенням на нього обов`язків, про що зроблено застереження в договорі купівлі-продажу цього житлового будинку від 29 листопада 2007 року.

Крім того, як в договорі купівлі продажу житлового будинку, так і в матеріалах нотаріальної справи відсутні будь-які відомості щодо ознайомлення ОСОБА_1 з фактом укладання ОСОБА_2 цього договору. У кредитній справі також відсутні відомості про погодження ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримання ним кредитних коштів, укладання з нею договорів поруки, надання нею довідки про доходи, тощо, тобто відсутній жоден факт причетності (обізнаності) чи покладання на неї будь-яких обов`язків.

Пославшись на викладене та на те, що весь тягар утримання спірного будинку покладений на позивача за зустрічним позовом, який, крім іншого, скористався своїм правом на безоплатну передачу земельної ділянки у порядку, передбаченому ст. 118 Земельного кодексу України, ОСОБА_2 просив суд визнати його особистою приватною власністю одного з подружжя житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року позовні вимоги за первісним позовом задоволено, визнано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину цього житлового будинку. В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач за зустрічним позовом, пославшись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх обставин справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог за первісним позовом відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач за первісним позовом зазначила, що оскаржуване позивачем за зустрічним позовом рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 24 вересня 1994 року зареєстровано шлюб у Озеринській сільській раді Ківерцівського району Волинської області, актовий запис № 11. Після реєстрації шлюбу сторони взяли прізвище ОСОБА_5 (а. с. 5).

Згідно з договором купівлі продажу від 29 листопада 2007 року ОСОБА_2 придбано житловий будинок з господарчими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 (а. с. 7).

У п. 5 договору купівлі-продажу вказано, що продаж вчинено за 121200 грн, які покупець зобов`язується сплатити на протязі семи банківських днів до 10 грудня 2007 року, після отримання ним кредиту в Відкритому акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль».

05 грудня 2007 року ОСОБА_2 уклав з Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» договір іпотеки, за умовами якого, в забезпечення вимог кредитного договору № 014/035-36/50335 від 04 грудня 2007 року про повернення отриманого кредиту в розмірі 24360 дол. США, в іпотеку банку передано житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 (а. с. 67-68).

21 листопада 2012 року рішенням 31 чергової сесії 6 скликання Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області вирішено видати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 загальною площею 0,0761 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 76).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33264570 від 06 лютого 2015 року державним реєстратором 06 лютого 2015 року на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2007 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19152357, про право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 (а. с. 10).

17 лютого 2015 року ОСОБА_2 уклав з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 014/81-1-0-00/14170, за умовами якого на рефінансування заборгованості за кредитним договором № 014/035-36/50335 від 04 грудня 2007 року отримав кредит в розмірі 535834,38 грн. ОСОБА_1 надала свою згоду на отримання ОСОБА_2 кредиту на умовах цього кредитного договору (а. с. 131-136).

На забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором № 014/81-1-0-00/14170 від 17 лютого 2015 року, ОСОБА_2 17 лютого 2015 року уклав з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 (а. с. 139-145).

У 2016 році ОСОБА_2 укладено договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:000:0506, 00:01:000:0507 загальною площею 5,7862 га і 5,7215 га відповідно (а. с. 102-107, 110-113), та 30 листопада 2016 року отримано 220 000, 00 грн в рахунок сплати орендної плати за цими договорами за десять років (а. с. 109). Водночас, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 жовтня 2012 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0506, загальною площею 5,7862 га належить ОСОБА_1 (а. с. 108).

Згідно з довідками про доходи № № 8, 9, 11, 12, 13, 14, 15, 16 ОСОБА_1 з січня 2011 року по липень 2019 року отримувала заробітну плату в ФОП ОСОБА_6 (а. с. 122-130).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного суд у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 396/746/16-ц.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.65 СК України.

При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

На підставі викладених норм права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність ОСОБА_2 факту придбання спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за кошти, що належали йому особисто, оскільки якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є його особистою власністю. Крім того, перебування спірного майна в іпотеці не впливає на його поділ відповідно до ст. ст. 70, 71 СК України, оскільки поділу підлягає майно подружжя, яке також знаходиться у третіх осіб.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 , відповідно до положень ст. 60 СК України, набуте подружжям за час шлюбу, отже є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому підлягає поділу.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 скористався своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки та приватизував земельну ділянку, необхідну для обслуговування спірного житлового будинку, яку, в подальшому, передав банку в іпотеку, оскільки вказана земельна ділянка не є предметом спору по суті заявлених вимог як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом.

Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права також відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки вони спростовуються змістом рішення від 19 листопада 2019 року, з якого вбачається зворотне.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції та порушення норм процесуального права, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та не містять посилань, які саме норми порушені судом, і на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Всі інші доводи апеляційної скарги співпадають з доводами зустрічного позову, які місцевим судом вірно визнані необґрунтованими, та які не спростовують презумпцію спільності права власності сторін на спірний житловий будинок.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 24 березня 2020 року.