КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/4144/15-ц Головуючий у І інстанції Чех Н.А.
Провадження № 22-ц/824/2043/2020 Доповідач у ІІ інст. Таргоній Д.О.
УХВАЛА

03 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання представника позивача ОСОБА_1 - Буркацького В.Л. про витребування доказів у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та про зобов`язання видати трудову книжку,

УСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 5 098,35 грн., допомогу по тимчасовій непрацездатності - 94,62 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53 280 грн., моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в доводах якої зазначав, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не з`ясував, чим підтверджується наявність заборгованості по заробітній платі на дату звільнення, безпідставно звільнив позивача від доказування обставин по справі, посилаючись на постанову Дніпровського районного суду м. Києва у кримінальній справі №1-95/11, не дослідив і не здійснив оцінку всіх доказів по справі щодо заявлених позовних вимог, порушив процесуальні норми щодо обставин виключно певними засобами доказування, надав перевагу виключно доказам, які були подані позивачем і поклав їх в основу прийнятого оскаржуваного рішення, порушив приписи щодо рівності і змагальності сторін судового процесу і як наслідок - прийняв незаконне і необґрунтоване рішення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2016 року рішення суду першої інстанції було скасовано в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задоволені частково, рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2016 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

За результатами нового розгляду ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року змінено, зменшено розмір заборгованості по заробітній платі, стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , з 5 098,35 грн. до 2 432,62 грн., та зменшено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 53 280 до 7 548 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційної інстанції мотивована тим, що визначаючи заборгованість по заробітній платі, у порушення вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України, апеляційний суд не виконав вказівок, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, які є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, а саме не з`ясував період невиплати заробітної плати, з урахуванням того, що у постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року вказано борг роботодавця за червень-вересень 2009 року в сумі 2 432,62 грн.; відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не вийшов на роботу з 01 грудня 2009 року. Крім того, апеляційним судом неправильно визначено дату звільнення позивача, тобто не визначено розміри заробітних плат за останні два місяці, які необхідні для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягає скасуванню.

Відповідно до положень частини 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З огляду на те, що предметом даного спору є, в тому числі, стягнення заборгованості по заробітній платі, безпосередньому з`ясуванню підлягає питання визначення періоду невиплати ФОП ОСОБА_3 заробітної плати позивачу ОСОБА_1 та відповідно, її розміру.

Матеріалами справи підтверджено, що борг роботодавця за період червень-вересень 2009 року становить 2 432,62 грн.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначав, що невиплата заробітної плати мала місце з травня 2009 року.

Враховуючи, що трудовий договір розірвано сторонами 30 листопада 2009 року, з`ясуванню підлягають обставини щодо виплати позивачу заробітної плати за період з травня по 30 листопада 2009 року.

Позивач наполягає на тому, що єдиним доказом, який підтверджує розмір заборгованості по заробітній платі, є лист Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року, в якому зазначено, що під час перевірки діяльності ФОП ОСОБА_3 щодо повноти нарахування й своєчасності перерахування страхових внесків, правильності використання коштів Фонду, встановлено, що заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098,35 грн. та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік в сумі 94,62 грн.

В той же час, згідно мотивувальної частини постанови Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року лист Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року не є належним та допустимим доказом в розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року, оскільки Фонд соціального страхування України не є органом контролю за своєчасністю та повнотою нарахування і виплати заробітної плати найманим працівникам (застрахованим особам) роботодавцями (страхувальниками), які перебувають на обліку в робочих органах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до положень частини 7 статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями пункту 3,4 частини 5 статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні позивачу та його представнику було роз`яснено право ставити перед судом питання щодо витребування доказів у справі з огляду на пряму вказівку суду касаційної інстанції щодо необхідності з`ясування певних обставин.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Буркацький В.Л., посилаючись на положення статті 84 ЦПК України, заявив клопотання про витребування із Пенсійного фонду України індивідуальних відомостей про застраховану особу - ОСОБА_1 за 2009 рік.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК Україниучасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

З врахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання.

На підставі викладеного та керуючись ст. 84 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Витребувати з Пенсійного фонду України витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу - ОСОБА_1 , номер облікової картки НОМЕР_1 , за 2009 рік.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.