Дата документу 20.05.2020 Справа № 333/2242/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2242/16 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/1080/20 Воробйов А.В.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій № 1» керуючого санацією Куліченка Максима Валерійовича на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій № 1», третя особа: Профспілкова організація Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій № 1», про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1», третя особа: Профспілкова організація ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1», про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що в період з травня 2012 року по квітень 2016 року він працював у ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» на різних посадах.

28 серпня 2012 року на підставі Наказу № 274-К, його було призначено на посаду виконавчого директора з посадовим окладом згідно із штатним розписом.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 7.10.2014 року по справі № 5009/2987/12 про банкрутство ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» призначено арбітражного керуючого Ляшко О.В. керуючим санацією ПАТ «ЗЗБК №1».

Після введення процедури санації в ПАТ «ЗЗБК №1» і призначення керуючим санацією Ляшка О.В. між ним та останнім виникли неприязні стосунки з ініціативи останнього.

Наказом № 12 від 03 лютого 2016 року з метою оптимізації структури управління підприємством, ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» було прийнято рішення з 05 квітня 2016 року скоротити ряд посад у тому числі посаду виконавчого директора.

В той же день, 03 лютого 2016 року його було ознайомлено зі змінами в організації виробництва та запропоновано посаду бухгалтера, від якої він відмовився.

У зв`язку із відмовою від посади бухгалтера, його було звільнено Наказом № 39-к від 04 квітня 2016 року на підставі пункту 1 частини 1 ст. 40 КЗпП України.

Зазначає, що розрахунок із ним було проведено з порушенням вимог ст.116 КЗпП України.

Також незаконними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн., та яка полягає в тому, що з часу незаконного звільнення він постійно знаходиться у пригніченому стресовому стані, позбавлений свого заробітку у зв`язку зі звільненням, інших джерел доходу немає, змушений нести додаткові витрати на пошуки правого захисту.

Вважає своє звільнення незаконним, у зв`язку з чим він підлягає поновленню на роботі з виплатою йому заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати незаконними та скасувати Наказ № 39-к від 04 квітня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади виконавчого директора ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1», поновити ОСОБА_1 на посаді виконавчого директора ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1», стягнути з ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення, а саме з 04 квітня 2016 року по день ухвалення рішення по справі, стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року накладено арешт на майно, що належить ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» в межах суми позовних вимог, а саме 100 000 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2016 року справу передано за підсудністю на розгляд в Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відмову від частини позовних вимог, в якій посилаючись на ч.2 ст.31 ЦПК України відмовляться від позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, тому просив суд закрити провадження в частині позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., інші вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2016 року закрито провадження у справі в частині вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2017 року закрито провадження у справіза позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1», третя особа: Профспілкова організація ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1», про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано Наказ № 39-к від 04 квітня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади виконавчого директора Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій № 1».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Публічному акціонерному товаристві «Завод залізобетонних конструкцій № 1».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій № 1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення, а саме з 04 квітня 2016 року по день ухвалення рішення по справі, що становить 219 968,84 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариство «Завод залізобетонних конструкцій №1» судовий збір в розмірі 2 968 грн. 09 коп.

У апеляційній скарзі представник ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» керуючий санацією Куліченко М.В. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не враховано, що позивач безпідставно посилається на порушення порядку повідомлення його про звільнення та погодження порядку звільнення працівників та в частині погодження питання вивільнення з профспілковою організацією. Залишилось поза увагою суду, що відповідачем були дотримані всі вимоги трудового законодавства щодо строків та порядку звільнення позивача, дотримано порядок звільнення працівника у працедурі банкрутства. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити .

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення і ухвалити нове.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове рішення у випадку неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що з травня 2012 року по квітень 2016 року ОСОБА_1 працював у ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» на різних посадах: з 28 травня 2012 року по 30 травня 2012 року на посаді виконавчого директора; з 30 травня 2012 року по 28 серпня 2012 року на посаді генерального директора; з 28 серпня 2012 року по 05 квітня 2016 року на посаді виконавчого директора. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 08 серпня 2012 року у справі № 5009/2987/12 порушено справу про банкрутство ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1».

Наказом № 274-К від 28 серпня 2012 року, ОСОБА_1 було призначено на посаду виконавчого директора з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом № 12 від 03 лютого 2016 року з метою оптимізації структури управління підприємством, ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» було прийнято рішення з 05 квітня 2016 року скоротити ряд посад, у тому числі посаду виконавчого директора. 03 лютого 2016 року ОСОБА_1 було ознайомлено зі змінами в організації виробництва та запропоновано посаду бухгалтера, від якої він відмовився. У зв`язку із відмовою від посади бухгалтера, його було звільнено 04 квітня 2016 року відповідно до Наказу № 39-к на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт неправомірного звільнення, у зв`язку з допущеними численними порушеннями з боку відповідача.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУкраїни, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною першою ст. 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є на підприємстві. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 01 квітня 2015 року, ухваленої у справі № 6-40цс15.

Тобто, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог було надано копію штатного розпису підприємства на 01 червня 2015 року та на 01 березня 2016 року, в яких зазначено про існування двох вакантних посад: головного інженера та помічника генерального директора з загальних питань.

Посилання на одночасне введення Наказом № 12 від 03 лютого 2016 року до штатного розпису підприємства посад заступника генерального директора з виробництва та заступника генерального директора з комерційних питань колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до змісту даного наказу відбулося перепідпорядкування відділів, що підпорядковувались виконавчому директору, посада якого - скорочувалась.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що посада головного інженера мала бути запропонована позивачу, оскільки його кваліфікація та досвід відповідають вимогам посадової інструкції головного інженера.

Так, даною посадової інструкцією встановлено кваліфікаційні вимоги до посади головного інженера: повна вища освіта відповідного напрямку підготовки (спеціаліст, магістр). Післядипломна освіта в галузі управління. Стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня відповідного професійного спрямування не менше 5 років. Головний інженер, серед іншого, має володіти знаннями щодо виробничої потужності підприємства, технології виробництва продукції, вітчизняні та світові досягнення науки і техніки відповідно до галузі виробництва та досвід передових підприємств. Основним видом діяльності відповідача є виготовлення виробів із бетону для будівництва.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в 1990 році здобув вищу освіту за спеціальністю економіка та організація будівництва та отримав кваліфікацію інженера-економіста. Отже освіта позивача не є профільної відповідно до галузі, в якій відповідач здійснює свою діяльність.

Окрім того у позивача відсутня післядипломна освіта в галузі управління, а також стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня відповідного професійного спрямування не менше 5 років. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності такого стажу у ОСОБА_1 , оскільки ключовим фактором є не кількість років, протягом яких позивач обіймав керівні посади на різних підприємствах, а саме відповідне професійне спрямування цих підприємств.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо неналежності доказів, наданих відповідачем на підтвердження укладення трудового договору з ОСОБА_2 , та, як наслідок, відсутність у відповідача вакансії «помічника генерального директора з загальних питань».

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних доказів, що могли б спростувати законність Наказу № 38-к від 16 квітня 2015 року, яким ОСОБА_2 було прийнято на посаду помічника генерального директора з загальних питань. Посилання позивача на фіктивність даних наказів є припущеннями, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання суду першої інстанції на відсутність в матеріалах справи повідомлення органів Державної фіскальної служби про прийняття ОСОБА_2 на роботу до ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки відповідач не обмежений певними засобами доказування в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України, в той час як позивачем, надані підприємством докази не спростовані.

Також колегія суддів приходить до висновку про безпідставність неврахування судом першої інстанції рішення профспілкової організації ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» про надання згоди на звільнення виконавчого директора ОСОБА_1 за скороченням штату, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2016 року зупинено провадження у цій справі до вирішення профспілковою організацією ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» питання про надання згоди або відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади виконавчого директора товариства за скороченням штату за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

28 листопада 2016 року профспілковою організацією ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» проведено засідання, на якому було ухвалено рішення про надання згоди на звільнення виконавчого директора ОСОБА_1 за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з наданням йому гарантій і компенсацій, передбачених чинним законодавством.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстави для неврахування зазначеного рішення профспілкової організації у суду відсутні.

Суд першої інстанції в своєму рішенні дійшов висновку про недоведеність відповідачем настання реальних змін в організації виробництва і праці, не надано, зокрема, техніко-економічного обґрунтування необхідності скорочення штату працівників.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 08 серпня 2012 року у справі № 5009/2987/12 порушено справу про банкрутство ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1».

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11 вересня 2014 року введено процедуру санації ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1».

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21 квітня 2015 року затверджено план санації ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що діяв на момент розгляду Господарським судом Запорізької області справи про банкрутство відповідача, банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 цього ж Закону, санація боржника до порушення справи про банкрутство - система заходів щодо відновлення платоспроможності боржника, які може здійснювати засновник (учасник, акціонер) боржника, власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, кредитор боржника, інші особи з метою запобігання банкрутству боржника шляхом вжиття організаційно-господарських, управлінських, інвестиційних, технічних, фінансово-економічних, правових заходів відповідно до законодавства до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство.

Постановою Господарського суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року у справі № 5009/2987/12 відповідача визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про відсутність необхідності боржника доводити існування реальних змін в організації виробництва і праці у зв`язку з доведеністю факту перебування підприємства на стадії визнання його банкрутом.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє довід скаржника щодо помилкового незастосування судом першої інстанції положень Кодексу України з питань банкрутства щодо визначення предметної юрисдикції справи, стороною в яких є установа, щодо якої господарським судом порушено справу про банкрутство.

Так, Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у даній справі розглянуто касаційну скаргу позивача на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2017 року про закриття провадження у справі і ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року про залишення ухвали суду першої інстанції без змін, зазначені ухвали судів першої та апеляційної інстанцій скасовано. У своїй Постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Закон України про визнання банкрутом згідно з пунктом 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» (зокрема і йогочастина четверта статті 10) не може бути застосований до справ про банкрутство, провадження в яких порушено до 19 січня 2013 року, якщо на цю дату господарським судом ухвалено постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. 08 серпня 2012 року Господарський суд Запорізької області ухвалою порушив провадження у справі №5009/2987/12 про банкрутство відповідача та ввів мораторій на задоволення вимог кредиторів. До спірних правовідносин має застосовуватися пункт 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22 грудня 2011 року № 4212-VI з подальшими змінами. Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення предметної юрисдикції справ про стягнення з боржника заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, і їх слід розглядати у порядку цивільного судочинства, якщо станом на 19 січня 2013 року не була ухвалена постанова про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Господарський суд Запорізької області ухвалив постанову від 03 жовтня 2017 року у справі № 5009/2987/12, якою визнав відповідача банкрутом і відкрив ліквідаційну процедуру.

Отже, станом на 19 січня 2013 року вже була порушена справа про банкрутство та не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Відтак, згідно з пунктом 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України про визнання банкрутом припис частини четвертої статті 10 цього Закону та пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем в процесі звільнення ОСОБА_1 з посади виконавчого директора не порушено вимог законодавства, у зв`язку з чим похідні вимоги позовної заяви - про поновлення його на роботі та стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Що стосується посилання позивача на порушення з боку підприємства вимог ст. 116 КЗпП України щодо затримки розрахунку з ним, колегія суддів звертає увагу, що дана вимога не відноситься до предмету спору, не заявлялась позивачем при зверненні з позовом до суду та може бути вирішена в рамках іншого судового провадження.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є таким, що постановлено з порушенням норм матеріального права, а судом при його ухваленні не з`ясовано повно і всебічно обставини, що мають значення для справи, а тому таке рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну представника ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» керуючого санацією Куліченка Максима Валерійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року в цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1», третя особа: Профспілкова організація ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1», про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Дата складання повної постанови 26 травня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко