ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 645/1892/20

провадження № 22-ц/818/4256/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, ухвалене 24 червня 2020 року у складі судді Горпинич О.В.

УСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання рівними розміру часток співвласників квартири у розмірі ј частини, припинення права спільної часткової власності ОСОБА_2 на ј частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку із малозначністю, визнання права власності на ј частини зазначеної квартири, стягнення з неї на користь відповідача ОСОБА_2 грошової компенсації вартості ј частини квартири у розмірі 26 900 грн, яка знаходиться на депозитному рахунку суду № НОМЕР_1 .

Позов обґрунтований тим, що сторонам у справі на праві спільної сумісної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (надалі Квартира). ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, у Квартирі не проживає більше десяти років. Квартплату і комунальні послуги не вносить, відповідач має інше місце проживання, яке їй не відомо. Враховуючи, що це однокімнатна квартира житловою площею - 12,1 кв.м., визначити порядок користування житловим приміщенням не можливо, а беручи до уваги, що шлюб між сторонами розірваний, проживання в однокімнатній квартирі не можливе з етичних міркувань. Згідно зі свідоцтвом про право власності частка кожного співвласника у праві власності на Квартиру складає по ј частині. Оскільки частка відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі, ОСОБА_1 просила припинити право власності ОСОБА_2 на ј чатсину Квартири та стягнути з неї на його користь компенсацію у розмірі 26 900 грн, яка знаходиться на депозитному рахунку суду № НОМЕР_1 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 червня 2020 року позов задоволений частково. Визначено розмір часток ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/4 частини за кожним в квартирі АДРЕСА_3 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що частки кожного співвласника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки іншого в судовому засіданні не встановлено, тому вказаним особам на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/4 частці спірної квартири кожному. Підстав для відступлення від рівності часток при визначенні їх у праві спільної сумісної власності не вбачається, угода про визначення часток з іншими співвласниками не укладена. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач має інше житло на праві власності та надав згоду на отримання компенсації за свою частку у праві власності, тому у задоволені позову про припинення його права власності на ј частину квартири та визнання права власності на зазначену частку за позивачкою судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про припинення права власності ОСОБА_2 та визнання права власності на ј частину квартири за позивачкою та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі та вимогам закону. А саме, суд помилково вважав, що для припинення права власності відповідача на спірну частину Квартири потрібна його згода на отримання компенсації, хоча закон такої згоди не вимагає.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Згідно ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, кімната, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у будинку готельного типу належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , що підтверджується даними свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1999 (а.с. 7 9).

ОСОБА_2 зареєстрований у належній йому кімнаті (а.с. 10).

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу ( НОМЕР_2 ) вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний 09.09.2003 (а.с. 11).

Згідно зі звітом про оцінку майна № ОЦ169/19 ринкова вартість кімнати у будинку готельного типу, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , становить 107 593 грн (а.с. 15 17).

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Аналогічна за змістом норма міститься в статті 321 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо : частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Оскільки позивачкою не доведено, що ОСОБА_2 має інше житло, крім спірної кімнати, а компенсація вартості належної йому на праві власності частки в ній є незначною, судова колегія погоджується з висновоком суду про те, що припинення права власності відповідача на 1/4 частку Квартири завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Разом з тим, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно помилкового посилання судом на вимоги ст. 364 ЦК України, що регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності і встановлює правила, згідно яких другий співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, якщо належну йому частку неможливо виділити в натурі; така компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

До спірних правовідносин зазначена правова норма не застосовується, оскільки позивачкою вимог про виділ належної їй частки у праві власності на Квартиру не заявлялося. Тому питання щодо виплати на її користь компенсації не ставилося. Навпаки позивачка бажала припинити право власності на частку колишнього чоловіка та сплатити йому вартість зазначеної частки, для чого внесла її на депозит суду.

Проте таке помилкове посилання не вплинуло на загальний правильний висновок суду про відмову у задоволені позову.

Суд правильно встановив характер спірних правовідносин, зазначивши у рішенні , що позивачка обрала спосіб захисту, передбачений ст. 365 ЦК України, та навів належне обґрунтування не можливості припинення права власності відповідача на ј частину Квартири, за умови неподільності кімнати як об`єкту нерухомості, оскільки таке припинення спричинить істотну шкоду інтересам відповідача у вигляді його права на житло.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції про не спростували, скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

О.В. Маміна