Провадження № 22-ц/801/372/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 рокуСправа № 127/28537/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Бойком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ямпільської районної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів. 25.01.2019 збільшуючи та 08.08.2019 уточнюючи позовні вимоги, просила визначити місце проживання дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із нею та стягнути аліменти на дітей.

Мотивує свої вимоги тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Позивач вказує, що з часу припинення стосунків вона залишилась сама, відповідач матеріальної допомоги не надавав, тому змушена була працювати на декількох роботах. В 2015 році ОСОБА_2 поїхала до Польщі на роботу, при цьому домовилась з ОСОБА_1 , що на час поїздки діти будуть проживати із батьком,по поверненню позивача на Україну старший син залишиться проживати з батьком, а молодший син повернеться жити до позивача у Вінницю.

Однак ОСОБА_1 після повернення позивача до України на протязі пів року забороняв дітям спілкуватись із матір`ю, шантажував та залякував їх, також відповідач вчиняв і фізичне насильство над позивачем в присутності дитини.

ОСОБА_2 зазначає, що при спілкуванні із сином відповідач постійно принижує її, у виховані використовує ненормативну лексику та чинить психологічний тиск на дитину.

Позивач вважає, що в інтересах дітей їм належне проживати саме з нею, а не з батьком, так як вона, як мати має можливість забезпечити дітям належні умови проживання, повною мірою займатися їх вихованням , чого відповідач забезпечити не в змозі. На даний час вона перебуває у шлюбі, від якого має дитину. Тому посилаючись на сформовану судову практику застосування принципу 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, а також вимоги ст. 161 СК України, просила визначити місце проживання дітей із нею. Також просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в розмірі 2500,00 грн. всіх видів заробітку щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідач ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з їх матір`ю ОСОБА_2 шляхом відібрання їх від батька ОСОБА_1 .

В решті позову відмовлено.

Рішення в частині відмови у позові позивачем не оскаржувалось.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що воно ухвалене судом з порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В якості основного доводу зазначає, що домовленості між позивачем та відповідачем, згідно місця проживання дітей після повернення позивача на Україну не було. Також суд не врахував інтереси самих дітей, які тривалий час проживають із батьком, суд не врахував думку старшого сина ОСОБА_4 , який виявив бажання проживати із батьком, а з матір`ю заперечив. Крім того суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дітей із батьком.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання позивач повторно не з`явилась. Про причини своєї неявки не повідомила. Суд вирішив розглянути справу у її відсутність.

Представник повивача адвокат Шевчук А.А. до судового засідання також повторно не з`явився. Просив відкласти розгляд справи, посилаючись на введення державою карантину. Враховуючи повторну неявку адвоката, а також ту обставину, що попереднє засідання було відкладено за його ж клопотанням, а також те, що строк розгляду справи в суді апеляційної інстанції спливає, суд вирішив розглянути справу у відсутність повторно нез`явившогося адвоката.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Мають спільних дітей - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.1 а.с. 56) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1 а.с. 55).

З 2015 року сімейні відносини остаточно припинені, сторони проживають окремо.

На даний час відповідач ОСОБА_1 разом з дітьми, своїм батьком ОСОБА_5 і матір`ю ОСОБА_6 проживають у будинку його батьків за адресою АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 42). В будинку для дітей створені всі умови для належного виховання та розвитку, що підтверджується Актам обстеження житлово-побутових умов від 08.01.2019 та 18.04.2019 (Т.1 а.с. 38, 122).

Діти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 навчаються у ОНЗ «Закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів с. Велика Кісниця, Ямпільського району Вінницької області». З інформацій(Т.1 а.с. 39-40) та характеристик(Т.1 а.с. 119-120)наданих на дітей даного закладу вбачається, що вони школу відвідують постійно, мають хороший фізичний та розумовий розвиток. Хлопчиків матеріально забезпечують батько, бабуся та дідусь, які приділяють належну увагу і турботу щодо їх розумового та фізичного розвитку.

З копії довідок № 424 від 05.03.2019 (Т.1 а.с. 93) та 745 від 18.04.2019 (Т.1 а.с. 121) слідує, що відповідач ОСОБА_1 та члени його сім`ї за місцем проживання характеризуються позитивно.

ОСОБА_2 на даний час перебуває у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, Серії НОМЕР_1 від 16.02.2016 (Т.1 а.с. 7).

Позивач на обліку у нарколога, психіатра не перебуває та за місцем проживання зарекомендувала себе позитивно, що підтверджується довідками (Т.1 а.с. 70-72).

Згідно свідоцтва про право на спадщину позивачу належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (Т.1 а.с. 68-69).

З Акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 слідує, що позивач зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_3 від 15.08.2019, умови проживання матері задовільні, зроблений сучасний ремонт, прибрано, чисто. Діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані за даною адресою, проте проживають в с. Велика Кісниця, Ямпільського р-ну, Вінницької обл. (Т.1 а.с. 174).

У висновку органу опіки та піклування Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області від 21.10.2019 №01-22-381, зазначено про те, що для дітей створено всі найнеобхідніші і найкомфортніші умови для проживання, навчання та відпочинку. Також батько ОСОБА_1 належним чином займається утриманням, вихованням та навчанням дітей (Т.1 а.с. 214-215).

Задовольняючи позов суд першої інстанції посилався на практику застосування принципу Конвенції про права дитини та виходив з встановлених обставин справи та встановив, що позивач надала суду належні та достатні докази того, що проживання синів разом з матір`ю буде найкраще відповідати інтересам дітей.

Суд мотивував свій висновок тим, щопроживання дітей з відповідачем зумовлене вимушеним виїздом позивача за кордон на заробітки, щоб утримувати дітей.

З таким висновком не погоджується апеляційна інстанціяз огляду на наступне.

Спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання їх спільних неповнолітніх дітей, так як кожен із батьків, які на даний час проживають окремо, вимагають, щоб діти проживали із ним, тому мати та батько не дійшли згоди щодо цього.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Вирішуючи цей спір щодо місця проживання малолітніх дітей суд першої інстанції відповідно до вимог абз. 2 частини 1 статті 161 СК України не взяв до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На переконання апеляційного суду батько належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються за місцем проживання, може забезпечити дітям належні умови проживання, виховання та навчання.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У законодавстві також закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Колегією суддів враховано, що в судовому засіданні в суді першої інстанції, старший син сторін ОСОБА_4 висловив бажання проживати разом із батьком, пояснивши, що йому там проживати зручно та комфортніше. Пояснив, що з мамою проживати та говорити не хоче, так як вона залишила його і поїхала до Польщі, коли він був у першому класі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 з 2015 року по 2018 рік не цікавилась станом здоров`я дітей, жодного разу не зверталась до дошкільного закладу, станом розвитку синів також не цікавилась, будь якої участі в забезпеченні виховання та розвитку дітей не приймала.Крім того позивач жодного разу не зверталась до органів та установ із вимогою усунути перешкоди в спілкуванні з дітьми.

При цьому, як свідчать матеріали справи позивач вдруге вийшла заміж та народила дитину.

Тобто позивач неналежно виконувала свої материнські обов`язки відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , так як тривалий час була відсутня в їхньому житті.

І ця обставина має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів звертає особливу увагу зокрема на ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дітей, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дитини та виходить із якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

Презумпція на користь матері в справах щодо дітей, яка покладена в основу рішення місцевого суду, не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики ЄСПЛ, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Зазначене узгоджується із постановою Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц (провадження № 61-1145 св 19).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що обидва батьки дітей мають місце проживання, батьками створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Матеріально-побутове забезпечення батьків судами враховується, але не є визначальним.

Враховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 тривалий час проживають та виховуються з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , діти проявлять прив`язаність до батька, також мають тісний зв`язок із бабою та дідом, які піклуються про них та відіграють важливу роль у їх житті, що підтверджується висновком Служби у справах дітей та поясненнями сина ОСОБА_4 в судовому засіданні, а тому відокремлення їх від батька, а також бабусі та дідуся може призвести до психотравми дітей, що прямо суперечить їх інтересам.

На вказані обставини справи суд першої інстанції уваги не звернув, не здійснив оцінку середовища проживання дітей, не перевірив, яку роль у житті дітей відіграє батько, не дав цьому належної правової оцінки, не врахував думку дітей, неправильно застосував норми матеріального права до виниклих правовідносин, а тому зробив неправильний висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Також суд першої інстанції не врахував тривалість часу проведеного дітей з батьком, оскільки це є важливим чинником при визначенні найкращих інтересів для дітей, як висловив Європейський Суд з прав людини 11.07.2017 у рішенні в справі «М.С. проти України», вказане узгоджується з постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц (провадження № 61-5487 св 18).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з матір`ю буде відповідати найкращому забезпеченню їх інтересів. Позивач не надала суду переконливих доказів, що проживання синів разом з матір`ю буде найкраще відповідати інтересам дітей.

Апеляційний суд вважає, що проживання синів з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновки суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у позові.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, понесені ним по оплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційною скаргою в розмірі 1057,30 гривень.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ямпільської районної адміністрації про визначення місця проживання дітей з матір`ю та стягнення аліментів на дітей - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 1057,30 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 березня 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало