Справа № 214/7579/19
2/214/2904/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Прасолова В.М.

при секретарі Шевченко Ю.С.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «TRASTA KOMERCBANKA» про розірвання договору кредиту, суд -

ВСТАНОВИВ:

Представник відповідача подала до суду заяву про залишення позову без розгляду на підставі п.6 ч.1 ст. 257 ЦПК. При цьому посилається на те, що між позивачем та відповідачем була досягнута згода про те, що будь-який спір, розбіжність або вимога, що виникає з даного договору кредиту, відноситься до даного договору кредиту, та викликає зміну, порушення, припинення дії або переклад (інтерпретацію) даного договору кредиту, розглядаються в третейському суді Асоиіаиії комериійних банків Латвії у м. Рига, у відповідності зі статутом, регламентом та положенням про витрати третейського суду Асоціації комерційних банків Латвії у м. Рига. Відповідно до ч. ч. 1, 4, 6 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, у якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

Відповідно до п.6 ч.1. ст.257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Зауважує, що позивачем до відповідача було подано позовну заяву про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню до Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року, у якій позивачем було вказано зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а адресу для листування вказано як: АДРЕСА_2 . Вввжає, що у даному випадку, має місце грубе порушення правил підсудності, оскільки позивачка проживає та зареєстрована у Києві, дана цивільна справа не підлягає розгляду в Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в зв`язку з наведеними вище обставинами.

В своїх письмових поясненнях з приводу вказаної заяви представник позивачка зазначив, що даний спір підсудний Саксаганському районному суду м. Кривого Рогу, послався на наступне. Одним зі способів захисту прав суб`єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено ст.17 ЦПК. Відповідно до ч.2 ст.1 закону «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» (ч.1 цієї статті доповнено п.14 відповідно до закону №2983-VI) третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Відповідно до рішення Конституційного Суду від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пп.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 закону «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають під час як укладення, так і виконання такого договору. Вказує, що аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання кредиту, що виникають під час як укладення, так і виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки законом №2983-VІ виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). 12 лютого 2007 року між позивачкою та відповідасчем укладено договір кредиту. Відповідно до п. 2 частини 1 кредитного, договору, кредит наданий для купівлі нерухомості. У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» - Підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: в інших випадках, визначених законами України. Так, згідно ч. 5 ст. 28 ЦПК України - Позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Наполягає, що зазначений спір є нічим іншим, як спором який випливає із захисту прав споживачів, а тому він не може бути переданий на розгляд третейського суду. Згідно з пунктом 22 статті 1 Законі України «Про захист прав споживачів» - споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Вказує, що характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законі України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) та Законі України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон № 2664-III) терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII. Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-III визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін. Підхід Європейського Союзу (далі - ЄС) до ефективного режиму захисту прав споживачів фінансових послуг базується на трьох основних принципах. Споживачі повинні мати доступ до: достатньої інформації для прийняття поінформованих рішень при купівлі фінансових послуг; не затратних механізмів захисту від порушень договору про надання фінансових послуг; програм фінансової освіти. Ці принципи охоплені у кількох Директивах ЄС, які стосуються захисту прав споживачів, а саме: розкриття інформації та реклами, практики продажів, ведення рахунків клієнтів, компенсаційних та гарантійних схем, а також конкуренції та фінансової стійкості надавачів послуг. Через неоднакову судову практику при вирішенні спорів про фінансові послуги Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 р. у справі № 15-рп/2011 роз`яснив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону № 1023-XII треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у своїй Постанові від 12.12.2018 року у справі № 755/11648/15-ц, суд вирішував питання відступу від правового висновку викладеного у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15. У зазначеному рішенні ВСУ було зроблено висновок, що кредитні договору укладені фізичними особами з банками за своєю суттю є споживчими договорами і на них розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому частина 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» вказує на те, що третейські суди не мають права розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Як наслідок ВСУ відмовив банку у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на виконанні рішення третейського суду.

Велика Палата Верховного Суду підтримала вищезазначений правовий висновок та виклала у своїй постанові наступне положення: «Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII. Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII». Ураховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження за позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг. Зазначає, що порядок залишення позову без розгляду врегульовано статтею 257 ЦПК України. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Згідно п. 12 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Вважає, що таким чином, згідно вище вказаних норм, для задоволення зазначеного клопотання, між позивачем і відповідачем повинно бути укладено угоду про передачу третейському суду або суду іншої держави саме цього спору (тобто спору, який наразі знаходиться на розгляді), але такої угоди між сторонами не укладалося. Що стосується третейського застереження, на яке посилається відповідач, зазначає, що то воно не має відношення до угоди про передачі саме цього спору третейському суду, що, відповідно до п.6 ч.1 статті 257 ЦПК було б підставою для залишення позовної заяви без розгляду. Зазначене твердження випливає з того, що поняття сторін договору та сторін у спорі не є тотожними, і на момент укладення спірного договору, ОСОБА_1 та Акціонерне товариство «TRASTA KOMERCBANKA» ще не були сторонами у спорі. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України необхідно зазначити, що майже всі дії/події, на виконання спірного договору, повинні здійснюватися в Україні: п. 7 Договору (укладання та реєстррація обтяжень в забезпечення договору), п. 8 Соглашения №3 (реєстрація в Національному Банку України) і т.ін. Зазначає, що юрисдикція даної цивільної справи (за вибором позивача) є Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу та просить відмовити представнику відповідача в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Позивач та його представник до суду не прибули, останній подав заяву про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача до суду не прибула, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «TRASTA KOMERCBANKA» укладено договір кредиту №К-10/2007.

Відповідно до п. 2 частини 1 кредитного договору, метою кредиту є угоди з нерухомістю, таким чином, кредит позивачу наданий для купівлі нерухомості. При цьому між позивачем та відповідачем була досягнута згода про те, що будь-який спір, розбіжність або вимога, що виникає з даного договору кредиту, відноситься до даного договору кредиту, та викликає зміну, порушення, припинення дії або переклад (інтерпретацію) даного договору кредиту, розглядаються в третейському суді Асоціації комерційних банків Латвії у м. Рига, у відповідності зі статутом, регламентом та положенням про витрати третейського суду Асоціації комерційних банків Латвії у м. Рига.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору, надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку.

Як передбачено ст. 6 ч.1 п.12 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пп.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 закону «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають під час як укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: в інших випадках, визначених законами України.

Як передбачено ст.5 Закону України «Про міжнародне приватне право», увипадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин, вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст.43 цього ж Закону, сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. Згідно ст.8 Закону України «Про міжнародне приватне право», призастосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі; з метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів; особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм; якщо зміст норм права іноземної держави в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті згідно з цією статтею заходи, застосовується право України. Як вбачається з п.8.1 вказаного договору, правові відносини між позивачкою та відповідачем регулюються законодавством Латвійської Республіки. Зважаючи на те, що, як позивачка, так і представник відповідача в свої процесуальних документах посилаються на норми законодавства України, суд вважає, що в такий спосіб сторони погодили, що дана справа буде вирішуватися відповідно до законодавства України. При цьому також суд бере до уваги, що сторони не вжили заходи, для встановлення зміст норм законодавства Латвійської Республіки.

Згідно ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Законі України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Суд вважає, що характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законі України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) та Законі України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон № 2664-III) терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII.

Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-III визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

Підхід Європейського Союзу до ефективного режиму захисту прав споживачів фінансових послуг базується на трьох основних принципах: споживачі повинні мати доступ до: достатньої інформації для прийняття поінформованих рішень при купівлі фінансових послуг; не затратних механізмів захисту від порушень договору про надання фінансових послуг; програм фінансової освіти.

Ці принципи охоплені у кількох Директивах ЄС, які стосуються захисту прав споживачів, а саме: розкриття інформації та реклами, практики продажів, ведення рахунків клієнтів, компенсаційних та гарантійних схем, а також конкуренції та фінансової стійкості надавачів послуг.

Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 р. у справі № 15-рп/2011 роз`яснив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону № 1023-XII треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у своїй Постанові від 12.12.2018 року у справі № 755/11648/15-ц, суд вирішував питання відступу від правового висновку викладеного у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, кредитні договори, укладені фізичними особами з банками за своєю суттю є споживчими договорами і на них розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому частина 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» вказує на те, що третейські суди не мають права розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Як наслідок ВСУ відмовив банку у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на виконанні рішення третейського суду.

Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові положення про те, що, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII; тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII; ураховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження за позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Таким чином, згідно вище вказаної норми, для залишення позову без розгляду необхідною умовою є укладання угоди про передачу третейському суду або суду іншої держави саме спору, який наразі знаходиться на розгляді суду. Доказів, що така угода укладалася у вигляді окремого документу, у матеріалах справи не мається. Разом з тим, при укладенні спірного договоруміж позивачем та відповідачем була досягнута згода про те, що будь-який спір, розбіжність або вимога, що виникає з даного договору кредиту, відноситься до даного договору кредиту, та викликає зміну, порушення, припинення дії або переклад (інтерпретацію) даного договору кредиту, розглядаються в третейському суді Асоціації комерційних банків Латвії у м. Рига.

Обговорюючи питання про дійсність даного договору, що відповідно до ст.257 ч.1 п.6 ЦПК України, належить до компетенції суду, суд бере до уваги, що як передбачено ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зазначені вище норми матеріального права дають підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання кредиту, що виникають під час як укладення, так і виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 закону «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки законом №2983-VІ виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Суд приходить до переконання, що спір між сторонами випливає із захисту прав споживачів, зі змісту п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» випливає обов`язкова для сторін заборона для розгляду справ про захист справи третейським судом, а тому угода про передачу даного спору третейському суду є недійсною, отже він не може бути переданий на розгляд третейського суду.

Також суд, прийшовши до висновку про недійсність вказаної угоди, бере до уваги, що, як передбачено ст. 6 ч.1 п.12 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України. По даній справі відповідачем, тобто однією із сторін є акціонерне товариство «TRASTA KOMERCBANKA», який є нерезидентом України.

Обговорюючи питання про те, чи може виконана угода про передачу спору на вирішення третейського суду, що відповідно до ст.257 ч.1 п.6 ЦПК України, належить до компетенції суду, суд бере до уваги наступні обставини. Загальновідомою обставиною є те, що на даний час в світі триває пандемія небезпечного для здоров`я та життя людей захворювання, а саме коронавіруса. З метою боротьби з розповсюдженням цього захворювання більшість держав світу, у тому числі Латвійська Республіка та Україна, вводять обмеження для в`їзду, а особи, які в`їжджають, зобов`язані проходити певні процедури, зокрема, перебувати певний час на самоізоляції. Отже такі обмеження та обов`язки створюють для позивачки перешкоди для необтяжливого та вільного звернення до визначеного в договорі третейського суду, який знаходиться у Латвійській Республіці, так як це пов`язано з необхідністю для неї в`їхати в Латвійську Республіку, а потім повернутися та в`їхати в Україну. На переконання суду ці перешкоди у вільному пересуванні є такими, що перешкоджають позивачці звернутися до вказаного третейського суду, а тому, визначена в договорі угода про передачу справи третейському суду, не може бути виконана. Залишення даного позову без розгляду буде визначати, що суд покладає на позивачку піддаватися обмеженням та ризику захворіти, а фактично призведе до відмови у вирішенні її спору, що в свою чергу буде визначати відмову в доступі до правосуддя, що є неприпустимим.

Крім того, визначаючи, що чи може бути виконана угода про передачу справи третейському суду, суд враховує, що ця угода укладена у 2007 році, з того часу минуло 13 років, а відповідачем не надано суду доказів про те, що визначений в угоді третейський суд на даний час існує, продовжує працювати та не зупинив свою діяльність внаслідок пандемії.

Отже для задоволення клопотання про залишення позову без розгляду відсутні підстави.

Дійшовши такого висновку суд врахував позицію, викладену Вищим господарським судом України 12 грудня 2016 року у справі № 910/10260/16, згідно якої для звернення до третейського суду необхідна наявність волі обох сторін, тобто наявність угоди про передачу саме даного спору на розгляд третейського суду, лише за наявності волі обох сторін про розгляд спору третейським судом, оформленої відповідним зверненням до суду, господарський суд зобов`язаний припинити провадження у справі.

Також суд врахував правовий висновок Верховного Суду України від 18.10.2017 р. у справі № 910/8318/16, згідно якого, відсутність взаємної згоди саме сторін спору на його вирішення комерційним судом (арбітражем), оформленої відповідним арбітражним застереженням, незалежно від попередньої домовленості про це, виключає можливість розгляду спору таким судом. Як встановлено матеріалами справи, незважаючи на наявність в кредитному договорі, який є предметом спору, третейського застереження, позивачка звернулася з позовом до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, її представник заперечує проти того, щоб справа розглядалася третейським судом.

Твердження представника відповідача про те, що дана позовна заява подана з порушенням правил підсудності, суд вважає необґрунтованим. При цьому суд бере до уваги, що представник відповідача на обґрунтування такого твердження зазначає, що позивачкою подано позовну заяву про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню до Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2019 року, у якій нею було вказано зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому представник відповідача зазначає, що вказаний позов поданий 1 липня 2019 року.

Матеріалами справи встановлено, що 8 жовтня 2019 року, звертаючись з позовом до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу позивачка зазначила таку адресу свого проживання: АДРЕСА_3 ), вказана адреса відноситься до Саксаганського району м. Кривого Рогу, та на неї розповсюджується юрисдикція Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу. В матеріалах справи (а.с.40) мається довідка, видана 19 серпня 2019 року відділом місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради про реєстрацію позивачки саме за цією адресою. Таким чином після 1 липня 2019 року позивачка, маючи право на вільне обрання місця проживання, змінила це місце.

Тому позивачка звернулася до суду згідно ч. 5 ст. 28 ЦПК України і дана справапідлягає розгляду в Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а отже, твердження представника про непідсудність даної справи Саксаганському районному суду м. Кривого Рогу, є необґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 257, 258-261 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.М.Прасолов