Апеляційне провадження № 22-ц/824/8260/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 759/17952/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - директор Центру позашкільної роботи Святошинського району м. Києва Савенко Наталія Іванівна,

відповідачі: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

третя особа - Центр позашкільної роботи Святошинського району м. Києва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого 28 лютого 2020 року в приміщенні судупід головуванням судді Ул'яновської О.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року директор Центру позашкільної роботи Святошинського району м. Києва звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Центр позашкільної роботи Святошинського району м. Києва, про захист честі, гідності та ділової репутації.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона впродовж двадцяти років очолює Центр позашкільної роботи Святошинського району м. Києва. Більш як півроку між нею, колективом центру та журналісткою інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_6 України» ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_2 існують непорозуміння та конфлікт. Відповідачі постійно пишуть скарги, листи, звернення недостовірного характеру, розповсюджуючи завідомо недостовірну інформацію стосовно роботи центру та її.

В інтернет-виданні «Еклогія і соціальний захист» розміщені статті: «АДРЕСА_1» від ІНФОРМАЦІЯ_5, в якій зазначено: «викинула на вулицю викладачів…», «Спроба рейдерського захоплення приміщення …», «зловживання службовим становищем зі сторони адміністрації дитячого закладу…» ІНФОРМАЦІЯ_1; «АДРЕСА_1: продовження» від 19.09.2015, в якій зазначено: «вказаний заклад не функціонує…», «облаштовано справжній «шанхай» з незрозумілих споруд, кустарно облаштованих для проживання людей…», «корупційні правопорушення при здійсненні державних закупівель…», «Продовжується залякування викладацького складу…», «певна частина викладачів замішана в корупційних схемах…», «одіозна регіоналка ОСОБА_3 » ІНФОРМАЦІЯ_2; «спекуляції на патріотичному вихованні» від 28.09.2015, в якій зазначено: «корупціонери-регіонали замість того, щоб сидіти у тюрмах, започатковують клуб військово-патріотичного виховання…», «в більшості гуртків ЦПР з батьків так чи інакше вимагають гроші», «директорка настільки пройнялася патріотичним духом, що купила синочку довідку про те, що він психічно хворий, щоб не дай Боже не призвали захищати Батьківщину…» ІНФОРМАЦІЯ_3; «на директора ЦПР Святошинського району відкрито кримінальну справу» від 07.10.2015, в якій зазначено: «про відкриття кримінального провадження…», «вор должен сидеть в тюрме!» ІНФОРМАЦІЯ_3; «ОСОБА_4 в Ростові, але справа його живе..» від 28.10.2015 «дитячі приміщення використовуються адміністрацією закладу, верхівкою Святошинської РДА та чиновниками міського департаменту освіти» ІНФОРМАЦІЯ_4.

Зазначала, що вказана інформація не відповідає дійсності, не підтверджена належним доказами, є такою, що ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію, підриває її авторитет в колективі, формує думку в суспільстві, що вона тісно пов`язана з корупційною діяльністю, вчиняє кримінально каранні діяння. Вказана інформація поширена широкому колу осіб.

З огляду на викладене просила визнати вказану інформацію відносно колективу ЦПР та директорки ОСОБА_3 поширену ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у статтях Інтернет видання «Екологія і соціальний захист»; зобов`язати відповідачів не пізніше наступного дня від дня набрання рішенням у вказаній справі законної сили, спростувати інформацію та вибачитись перед нею та колективом ЦПР шляхом оприлюднення у виданні «Екологія і соціальний захист» або в інших ЗМІ; стягнути з відповідачів на її користь 15 000,00 грн моральної шкоди та судові витрати.

01.12.2016 в судовому засіданні прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовував тим, що він є кореспондентом газети «ІНФОРМАЦІЯ_6 України». За дорученням головного редактора видавництва, провів журналістське розслідування щодо ситуації, що склалась навколо клубу дитячої творчості «Червона калина» Центру позашкільної роботи Святошинського району м. Києва. За результатами розслідування зареєстровано кримінальне провадження відносно протиправних дій директора Центру ОСОБА_3 , складено адміністративний протокол. Під час проведення розслідування ОСОБА_3 перешкоджала в отриманні будь-якої інформації відносно Центру, не надавала відповіді на письмові запити, звернення, чинить тиск на журналістів. Завідомо неправдиву, недостовірну інформацію він не розповсюджував, а лише поширив інформацію, отриману з журналістських джерел та наявних документів. Викладені в первісному позові відомості є такими, що не відповідають дійсності, не підтверджені належними доказами, порушують його особисті немайнові права, принижують честь, гідність, ділову репутацію. Викладена інформація не є оціночним судженням, а тому підлягає спростуванню. Вказаними діями директора Центру йому завдано моральної шкоди, що полягає в порушенні сну, зниженню працездатності, наявності нервового напруження та стресу.

З урахуванням уточнених позовних вимог зустрічної позовної заяви від 18.05.2017, просив визнати недостовірною негативну інформацію, викладену у позовній заяві ОСОБА_3 , відкритому листі-зверненні від 20.01.2016 №8 та інформацію, яка була публічно оголошена у судовому засіданні від 01.12.2016, зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, вибачитись, стягнути моральну шкоду у розмірі 35000 грн. 00 коп. та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію відносно директорки та колективу центру позашкільної роботи Святошинського району м. Києва, поширену ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у статтях інтернет-видання «Екологія і соціальний захист» розміщені статті: «АДРЕСА_1» від ІНФОРМАЦІЯ_5, в якій зазначено: «викинула на вулицю викладачів…», «Спроба рейдерського захоплення приміщення …», «зловживання службовим становищем зі сторони адміністрації дитячого закладу…» ІНФОРМАЦІЯ_1; «АДРЕСА_1: продовження» від 19.09.2015, в якій зазначено: «вказаний заклад не функціонує…», «облаштовано справжній «шанхай» з незрозумілих споруд, кустарно облаштованих для проживання людей…», «корупційні правопорушення при здійсненні державних закупівель…», «Продовжується залякування викладацького складу…», «певна частина викладачів замішана в корупційних схемах…», «одіозна регіоналка ОСОБА_3 » ІНФОРМАЦІЯ_2; «спекуляції на патріотичному вихованні» від 28.09.2015, в якій зазначено: «корупціонери-регіонали замість того, щоб сидіти у тюрмах, започатковують клуб військово-патріотичного виховання…», «в більшості гуртків ЦПР з батьків так чи інакше вимагають гроші», «директорка настільки пройнялася патріотичним духом, що купила синочку довідку про те, що він психічно хворий, щоб не дай Боже не призвали захищати Батьківщину…» ІНФОРМАЦІЯ_3; «на директора ЦПР Святошинського району відкрито кримінальну справу» від 07.10.2015, в якій зазначено: «про відкриття кримінального провадження…», «вор должен сидеть в тюрме!» ІНФОРМАЦІЯ_3; «ОСОБА_4 в Ростові, але справа його живе..» від 28.10.2015 «дитячі приміщення використовуються адміністрацією закладу, верхівкою Святошинської РДА та чиновниками міського департаменту освіти» ІНФОРМАЦІЯ_4.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не пізніше наступного дня від дня набрання рішенням законної сили, спростувати інформацію та вибачитись перед ОСОБА_3 та колективом Центру позашкільної роботи Святошинського району м. Києва, шляхом оприлюднення відповідної статті у виданні «ІНФОРМАЦІЯ_6».

У решті вимог позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити його зустрічний позов в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції помилково вважав його та ОСОБА_1 відповідачами у справі, оскільки вони не поширювали вказані публікації, а лише збирали інформацію за дорученням редакції. Вважає, що належним відповідачем має бути власник веб-сайту, на якому така інформацію поширювалася.

Судом в повній мірі не досліджено матеріали справи, письмові докази, які приєднані сторонами справи.

Суд незаконно відмовив йому у задоволенні клопотання про витребування документів, необхідних для розгляду справи та неодноразово відмовляв у ознайомленні з матеріалами справи.

Також не зазначено, чим керувався суд, вважаючи вказану ОСОБА_3 інформацію такою, що підлягає спростуванню.

Вважає, що підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову не відповідають фактичним обставинам справи внаслідок неправильної оцінки судом доказів, які подавалися на підтвердження вказаних вимог.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 та представник третьої особи Салій Л.М. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися. Надіслали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Просили апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі (т. 2 ас. 195-198).

Враховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» та те, що явка учасників справи в суд апеляційної інстанції не визнавалася обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Київський апеляційний суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності відповідачів відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Рішення суду в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржується, а тому і не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Вбачається, що відповідачами у справі про спростування недостовірної інформації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа є також належним відповідачем.

При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом №256-к від 09.10.1995 ОСОБА_3 призначено на посаду директора Центру позашкільної роботи Ленінградського району м. Києва (а.с. 7 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 в інтернет-виданні «ІНФОРМАЦІЯ_6» розміщено статтю під назвою:« АДРЕСА_1 » від ІНФОРМАЦІЯ_5 , в якій зазначено: «викинула на вулицю викладачів…», «Спроба рейдерського захоплення приміщення …», «зловживання службовим становищем зі сторони адміністрації дитячого закладу…» ІНФОРМАЦІЯ_1; «АДРЕСА_1: продовження» від 19.09.2015, в якій зазначено: «вказаний заклад не функціонує…», «облаштовано справжній «шанхай» з незрозумілих споруд, кустарно облаштованих для проживання людей…», «корупційні правопорушення при здійсненні державних закупівель…», «Продовжується залякування викладацького складу…», «певна частина викладачів замішана в корупційних схемах…», «одіозна регіоналка ОСОБА_3 » ІНФОРМАЦІЯ_2; «спекуляції на патріотичному вихованні» від 28.09.2015, в якій зазначено: «корупціонери-регіонали замість того, щоб сидіти у тюрмах, започатковують клуб військово-патріотичного виховання…», «в більшості гуртків ЦПР з батьків так чи інакше вимагають гроші», «директорка настільки пройнялася патріотичним духом, що купила синочку довідку про те, що він психічно хворий, щоб не дай Боже не призвали захищати Батьківщину…» ІНФОРМАЦІЯ_3; «на директора ЦПР Святошинського району відкрито кримінальну справу» від 07.10.2015, в якій зазначено: «про відкриття кримінального провадження…», «вор должен сидеть в тюрме!» ІНФОРМАЦІЯ_3; «ОСОБА_4 в Ростові, але справа його живе..» від 28.10.2015 «дитячі приміщення використовуються адміністрацією закладу, верхівкою Святошинської РДА та чиновниками міського департаменту освіти» ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є кореспондентами газети «ІНФОРМАЦІЯ_6 України» (а.с. 27-28 т. 1).

06.08.2015 за завданням головного редактора газети «ІНФОРМАЦІЯ_6 України» кореспонденту ОСОБА_1 доручено провести журналістське розслідування щодо ситуації, яка виникла навколо клубу дитячої творчості «Червона калина»Центру позашкільної роботи Святошинського району м. Києва (а.с. 29 т.1).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію та її спростування, суд першої інстанції виходив з їх доведеності. Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції встановив, що позовні вимоги не підтверджені належними доказами, відсутні підстави вважати інформацію негативною, не конкретизовано, яка саме інформація, поширена відповідачем, є недостовірною.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачі за дорученням редакції інтернет-видання займалися збором даних, як кореспонденти. Про це також зазначає ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву та у своїй апеляційної скарзі.

Факт розміщення статей підтверджується наявнимив матеріалах справи копіями веб-сторінки з сайту видання «ІНФОРМАЦІЯ_6. Програма сталого розвитку України» із зазначенням авторів « ОСОБА_1 » (т. 1 ас. 9-10, 12-13) та « ОСОБА_2 » (т. 1 ас. 11).

А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, про те, що інформація поширена саме відповідачами.

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Слід зазначити, що норма частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію», яка встановлює підстави для звільнення від відповідальності за порушення законодавства про інформацію, має оцінюватися в загальному контексті цього Закону, зокрема стаття 5, яка визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як-то: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Враховуючи встановлені вище обставини справи та вказані норми закону, судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна інформація була поширена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у статтях, опублікованих у інтернет-виданні «ІНФОРМАЦІЯ_6», так як була доведена до відома необмеженому колу осіб шляхом її опублікування та безпосередньо стосувалась ОСОБА_3 .

Досліджена судом інформація, а саме «викинула на вулицю викладачів…», «Спроба рейдерського захоплення приміщення …», «зловживання службовим становищем зі сторони адміністрації дитячого закладу…», «вказаний заклад не функціонує…», «облаштовано справжній «шанхай» з незрозумілих споруд, кустарно облаштованих для проживання людей…», «корупційні правопорушення при здійсненні державних закупівель…», «Продовжується залякування викладацького складу…», «певна частина викладачів замішана в корупційних схемах…», «одіозна регіоналка ОСОБА_3 », «корупціонери-регіонали замість того, щоб сидіти у тюрмах, започатковують клуб військово-патріотичного виховання…», «в більшості гуртків ЦПР з батьків так чи інакше вимагають гроші», «директорка настільки пройнялася патріотичним духом, що купила синочку довідку про те, що він психічно хворий, щоб не дай Боже не призвали захищати Батьківщину…», «про відкриття кримінального провадження…», «вор должен сидеть в тюрме!»; «ОСОБА_4 в Ростові , але справа його живе..», «дитячі приміщення використовуються адміністрацією закладу, верхівкою Святошинської РДА та чиновниками міського департаменту освіти» є фактичними твердженнями, фрази не були вирвані з контексту та стосуються директора ОСОБА_3 та колективу Центру позашкільної роботи Святошинського району м. Києва.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що поширена відповідачами спірна інформація не є оціночним судженнями, а відповідає ознакам фактичного твердження, оскільки ґрунтується на фактичних даних, наявних у відповідачів на момент оприлюднення спірної інформації, які відповідачі мали можливість перевірити на предмет їх дійсності.

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази, наявні матеріали справи та пояснення сторін, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме відповідачами, які є кореспондентами редакції газети «Екологія та соціальний статус України» була поширена оспорювана інформація, що стала загальнодоступною усім користувачам, тобто інформація поширена невизначеному колу осіб. Поширені відомості є такими, що не відповідають дійсності, стосуються позивача, викладені неправдиво, мають яскраво виражений негативний характер, а також принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 , тобто порушують немайнові права, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності та підлягають спростуванню.

Доводи апеляційної скарги в частині оскарження рішення про часткове задоволення позову зводяться ОСОБА_2 до переоцінки доказів, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, а оскаржуване рішення в цій частині відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо помилковості висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, то вони відхиляються колегією суддів, з огляду на наступне.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом (абзац 3 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Оскільки суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання інформації недостовірною та порядку її спростування, відсутні підстави вважати, що вказані ОСОБА_3 на підтвердження своїх позовних вимог доводи є негативною інформацією про ОСОБА_2 та такою, що підлягає спростуванню.

Що ж до доводів апеляційної скарги про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, вони, також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення та не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд ОСОБА_2 , однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, недоведені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: