Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 613/76/16-ц

провадження № 61-21868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товарна біржа «Слобожанщина», ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року та від 27 квітня 2016 року у складі судді Черкасова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , Товарної біржи «Слобожанщина» (далі - ТБ «Слобожанщина»), ОСОБА_3 про визнання недійсними біржового договору купівлі-продажу автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, поновлення права спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності, відшкодування збитків (упущеної вигоди), стягнення грошової компенсації за частку автомобіля, посилаючись на те, що з серпня 2006 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , а з 10 листопада 2007 року по 20 листопада 2009 року - у шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_4 . Під час шлюбу 11 березня 2008 року подружжям придбано автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 70 170 грн, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3 . Зазначений автомобіль був придбаний з метою його використання для підприємницької діяльності з надання вантажно-транспортних послуг та отримання доходу, однак чоловік ніде не працював, підприємництвом не займався і автомобіль використовувався виключно для потреб сім`ї. 23 лютого 2009 року батько ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2 запропонував обміняти вказаний автомобіль на двокімнатну квартиру, яку він пообіцяв придбати, на що вона дала письмову згоду. З 08 травня 2009 року вона припинила шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства з ОСОБА_3 , з донькою повернулася проживати до будинку своїх батьків. Автомобіль залишився в користуванні ОСОБА_5 . На ньому він приїздив до доньки, возив до своїх батьків, тому вона не мала підстав вважати, що автомобіль вибув з їх спільної сумісної власності. 20 листопада 2012 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя та під час розгляду справи № 2004/1939/12 дізналася, що за біржовим договором від 16 червня 2009 року № 80133, посвідченим ТБ «Слобожанщина», ОСОБА_3 продав автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , своєму батьку ОСОБА_2 . Вона не надавала ОСОБА_7 згоди на продаж автомобіля. Порядок користування цим майном або частки у праві спільної сумісної власності не визначалися, тому зазначений договір укладено з порушенням статей 65, 67 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Крім того, ОСОБА_8 відчужив автомобіль безоплатно, що згідно з частиною другою статті 70 СК України є обставиною, яка має істотне значення для відступу від засади рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Оскільки після розірвання шлюбу з нею залишилася проживати донька ОСОБА_4 , яка хворіє на епілепсію, а аліменти, які сплачуються ОСОБА_9 , є недостатніми для лікування і розвитку дитини, то відповідно до частини третьої статті 70 СК України її частка у спільному майні може бути збільшена до 2/3 частин. Наприкінці травня 2009 року вона з ОСОБА_3 отримала від Селянського (фермерського) господарства «Дон» (далі - СФГ «Дон») пропозицію про передачу автомобіля в оренду з щомісячною оплатою 1 500 грн, однак ОСОБА_3 від цієї пропозиції відмовився. За період з 16 червня 2009 року по 15 червня 2018 року вона з ОСОБА_3 реально могла б отримати дохід в розмірі 162 000 грн, з яких їй як співвласниці автомобіля (з урахуванням відступу від засади рівності - 2/3 частин) належало б 108 000 грн. Оскільки автомобілем незаконно та без достатньої правової підстави заволодів ОСОБА_2 , то він зобов`язаний відшкодувати їй зазначену суму збитків (упущену вигоду) відповідно до статей 22, 1214 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила:

- визнати недійсним складений ТБ «Слобожанщина» біржовий договір від 16 червня 2009 року № 80133 продажу ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_2 від 17 червня 2009 року про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , видане ОСОБА_2 Відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи № 6 Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області по обслуговуванню Богодухівського та Краснокутського районів;

- поновити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- визначити частки у спільній сумісній власності на автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: ОСОБА_3 - 1/3 частину, ОСОБА_1 - 2/3 частини;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь відшкодування збитків (упущену вигоду) за період з 16 червня 2009 року по 15 червня 2018 року в сумі 108 000 грн;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості 2/3 частин автомобіля в сумі 118 707,63 грн;

- постановити окрему ухвалу про зобов`язання директора ТБ «Слобожанщина» -Палєєва О. В. заборонити усім підлеглим, які мають право оформлювати біржові договори купівлі-продажу, складати договори, які потребують державної реєстрації, якщо продавець є фізичною особою та придбав майно під час шлюбу і в нього відсутня нотаріально засвідчена згода другого з подружжя;

- стягнути пропорційно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати на користь держави, позивача, представника позивача.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_3 зазначив, що автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було відчужено зі згоди ОСОБА_1 в період їх шлюбу. Позивач вже зверталася до суду з позовом до нього та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, однак в подальшому відмовилася від цієї вимоги, що встановлено рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року у справі № 2004/1939/12, яке набрало законної сили. Крім того, ОСОБА_1 звернулася до суду зі спливом позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

05 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про витребування доказів, а 29 лютого 2016 року подала уточнену заяву, в яких, посилаючись на неможливість самостійно надати докази, що мають істотне значення для розгляду справи, просила витребувати:

- від Богодухівської державної податкової інспекції Слобожанського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області - довідку про доходи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з листопада 2007 року по грудень 2015 року для підтвердження відсутності в ОСОБА_3 доходів, що є підставою для збільшення її частки у праві спільної сумісної власностіподружжя;

- від Територіального сервісного центру № 6343 регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області - копію першого примірника біржового договору від 16 червня 2009 року № 80133, складеного ТБ «Слобожанщина», за яким ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_2 автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 , а також витребувати дані щодо реєстрації всіх одиниць мото- та автотехніки на ім`я ОСОБА_3 за період з листопада 2007 року по грудень 2015 року із зазначенням дат та підстав їх придбання для підтвердження фактів приховування коштів від поділу та придбання майна за відсутності будь-яких доходів;

- від ОСОБА_3 - копію його паспорта громадянина України для підтвердження факту оформлення 16 червня 2009 року біржового договору під час його перебування в шлюбі;

- від ТБ «Слобожанщина» - копії біржового договору від 16 червня 2009 року № 80133 про відчуження ОСОБА_3 ОСОБА_2 вищевказаного автомобіля, звіту про незалежну оцінку вартості автомобіля, письмової згоди дружини для підтвердження розміру отриманих коштів, відсутність або підробку письмової згоди дружини або надання згоди на обмін.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року у складі судді Закопайло В. В. в задоволенні заяви ОСОБА_1 про витребування доказів відмовлено.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що частина доказів, які просить витребувати ОСОБА_1 , були витребувані ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року у справі № 613/6716-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу фактичним договором дарування, тому в цій справі в позивача відсутні складнощі в їх наданні. Крім того, вимоги про витребування з Богодухівської державної податкової інспекції Слобожанського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області довідки про доходи ОСОБА_3 , а також з Територіального сервісного центру № 6343 регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області даних щодо реєстрації всіх одиниць мото- та автотехніки на ім`я ОСОБА_3 не стосуються предмета доказування в цій справі.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року залишено без руху та надано п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме заявнику слід було сплатити судовий збір в розмірі 275,60 грн.

11 квітня 2016 року Апеляційним судом Харківської області отримано уточнену апеляційну скаргу ОСОБА_1 разом із заявою про звільнення від сплати судового збору, в якій заявник посилалася на скрутний майновий стан, хворобу своєї доньки, неможливість працевлаштування та відсутність коштів для оплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору залишено без задоволення. Апеляційну скаргу залишено без руху та надано п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року постановлено вважати неподаною та повернути заявнику.

Судові рішення апеляційного суду мотивовані тим, що підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відсутні. Заявник не сплатила судовий збір у встановленому порядку та розмірі, і вимог ухвал про залишення апеляційної скарги без руху не виконала.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвали Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року та від 27 квітня 2016 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги її доводів щодо скрутного майнового стану, у зв`язку з чим вона не має можливості сплатити судовий збір, не навів мотивів відмови в задоволенні її заяви про звільнення від сплати судового збору і дійшов помилкового висновку про визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року та від 27 квітня 2016 року, вказану цивільну справу № 613/76/16-ц витребувано з Богодухівського районного суду Харківської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року та від 27 квітня 2016 року передано до Верховного Суду.

22 січня 2019 року до Верховного Суду з Богодухівського районного суду Харківської області надійшла справа № 613/76/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених положеннями законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Апеляційна скарга за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 295 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною другою статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 121 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Апеляційним судом встановлено, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року не оплачена судовим збором.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху для усунення недоліків, апеляційний суд в ухвалі від 08 квітня 2016 року зазначив, що заявнику необхідно сплатити судовий збір в розмірі 275,60 грн.

На виконання зазначеної ухвали ОСОБА_1 подала заяву про звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, яка обґрунтована тим, що вона є одинокою матір`ю і самостійно виховує доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка хворіє епілепсією. У зв`язку хронічною хворобою дитини вона не може працевлаштуватися, оскільки доглядає за дитиною. На утримання доньки стягуються щомісячно аліменти в розмірі 580 грн, інших доходів вона не має.

На підтвердження цих доводів заявник зазначила, що в матеріалах справи містяться відповідні докази, зокрема: довідка Богодухівської міської ради; медична довідка та консультативний висновок; витяг з медичної картки доньки ОСОБА_4 ; чеки на підтвердження придбання ліків; довідка Державної фіскальної служби України від 19 січня 2016 року про відсутність в неї доходів; копія трудової книжки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 82 ЦПК України 2004 року суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».

Згідно з підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду фізичною особою ставка судового збору складає 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.

Отже, скрутний майновий стан, на підтвердження якого заявником надані відповідні документи, може бути підставою для задоволення судом клопотання про звільнення його від сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та залишаючи апеляційну скаргу без руху, в оскаржуваній ухвалі від 13 квітня 2016 року апеляційний суд зазначив лише, що не вбачає підстав для задоволення заяви. При цьому суд не дав оцінки наведеним ОСОБА_1 обставинам та наданим доказам щодо її майнового стану.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд керувався нормами статей 185, 357 ЦПК України і виходив з того, що заявник не усунула недоліків апеляційної скарги у строк, встановлений судом.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

Апеляційний суд не встановив повністю обставин справи, від яких залежить вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, не перевірив доводів заявника щодо її майнового стану та не дав їм жодної правової оцінки. Тобто суд порушив вищенаведені норми процесуального права та викладені в рішеннях ЄСПЛ загальні засади судочинства стосовно права особи на доступ до суду й обґрунтованості судового рішення, у зв`язку з чим дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, а в подальшому - про визнання неподаною і повернення апеляційної скарги.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що копію ухвали Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року ОСОБА_1 отримала 23 квітня 2016 року та мала можливість усунути недоліки апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її отримання, тобто до 28 квітня 2016 року. За таких обставин постановлена 27 квітня 2016 року ухвала про визнання неподаною і повернення апеляційної скарги не може бути визнана законною та обґрунтованою.

Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскаржувані ухвали апеляційного суду постановлені з порушенням вищенаведених норм процесуального права та перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У зв`язку з допущеними апеляційним судом порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвали Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року та від 27 квітня 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов