У х в а л а

29 травня 2020 року

м. Київ

справа № 520/12266/15-ц

провадження № 61-8065ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 травня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 (правонаступник публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк») задоволено, скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року, справу направлено для продовження судового розгляду до суду першої інстанції.

23 березня 2020 року ОСОБА_1 надав до суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення залишено без задоволення.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки постановою суду апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, й справа передана до суду першої інстанції для продовження судового розгляду, тому відсутні законні підстави для ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача суми судового збору, що була сплачена позивачем за апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.

Відтак, питання про судові витрати у цій справі, у тому числі, й витрати зі сплати судового збору за апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції має бути вирішено судом першої інстанції при ухваленні рішення по суті спору.

13 травня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, що надійшла 18 травня 2020 року, в якій заявник просить суд ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 травня 2020 року скасувати, й ухвалити нове судове рішення, яким його заяву про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі щодо розподілу судових витрат задовольнити.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що апеляційним судом було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Згідно з вимогами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

За змістом частин першої та другої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках й за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України.

Посилаючись на зазначені приписи процесуального законодавства, апеляційний суд правильно встановив, що додаткове рішення ухвалюється у разі часткового або повного задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що постановою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року, справу направлено для продовження судового розгляду до суду першої інстанції, отже, суд апеляційної інстанції не змінював рішення суду першої інстанції та не ухвалював свого рішення по суті позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні правові підстави для вирішення апеляційним судом питання про відшкодування судових витрат ОСОБА_1 , які він поніс через звернення з заявою до суду апеляційної інстанції.

Доводи, що наведені в касаційній скарзі, не беруться судом до уваги, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відтак, суд апеляційної інстанції обґрунтовано залишив заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення без задоволення.

Інші доводи касаційної скарги висновку суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення убачається, що касаційна скарга, є необґрунтованою. Правильне застосовування норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 травня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара