ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 червня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1921/19

Головуючий у першій інстанції - Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/653/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Державна казначейська служба України, Управління соціального захисту населення Бахмацької районної державної адміністрації,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 17 лютого 2020 року (місце ухвалення - м. Бахмач, дата складання повного тексту - 17.02.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Управління соціального захисту населення Бахмацької районної державної адміністрації про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України та Управління соціального захисту населення Бахмацької районної державної адміністрації про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди. В обгрунтування позову посилався на те, що рішенням Бахмацького районного суду у справі № 728/1930/17 від 06.03.2018 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бахмацької державної адміністрації, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб державної влади. Стягнуто на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 30 000 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України.

04.05.2018 Бахмацьким районним судом видано виконавчий лист № 728/1930/18 на виконання рішення суду від 06.03.2018.

10.05.2018 рішення суду і виконавчий лист по справі № 728/1930/18 були прийняті Державною казначейською службою України.

28.03.2019 ДКС України виплатило кошти 30000 грн на виконання рішення від 06.03.2018 і виконавчого листа № 728/1930/17, проте ДКС України не виконала приписи статті 5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в частині нарахування і виплати компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень. Тримісячний строк виконання рішень суду сплив 10.08.2018. Строк несвоєчасного виконання судового рішення - 231 день.

Позивач зазначає, що за прострочення виконання рішення Бахмацького районного суду сума компенсації, яка обрахована за формулою: СК = СБ х 3 х Д : 365 : 100, де СК - сума компенсації за прострочення виконання рішення, СБ - сума боргу, Д - кількість днів прострочення, так сума компенсації складає 569,59 грн.

Крім того, позивачем розраховано суму інфляцій з 10.05.2018 по 28.03.2019, яка склала 2317,87 грн.

У позові ОСОБА_1 просить визнати, що протиправні дії управління соціального захисту населення Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області встановлені у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 і постанові Бахмацького районного суду Чернігівської області від 17.02.2014, порушення строку виконання рішення Бахмацького районного суду від 06.03.2018 призвели до тривалого строку відновлення порушеного права і як наслідок до завдання матеріальної шкоди у розмірі 2887,46 грн.

Визнати, що порушення Державною казначейською службою України строків виконання рішень і виконавчих документів у справі № 728/1930/17 призвели до завдання матеріальної шкоди у розмірі 2887,46 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2887,46 грн, що становить 3 % річних - 569,59 грн, інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 2317,87 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України.

Рішенням Бахмацького районного суду від 17.02.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Управління соціального захисту населення Бахмацької районної державної адміністрації про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі 2887, 46 грн із яких: 569, 59 грн - 3 % річних від простроченої суми та 2317, 87 грн інфляційне збільшення суми шкоди шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що рішення Бахмацького районного суду від 06.03.2018 по справі за № 728/1930/17 не було виконано своєчасно, строк його невиконання становить 231 день, тому позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України 3 % річних та інфляційних втрат від простроченої суми шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог відмовлено, оскільки вказані вимоги охоплюються змістом вже задоволених вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник Державної казначейської служби України Устименко І.Г. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бахмацького районного суду від 17.02.2020 по справі № 728/1921/19, та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

За доводами скарги Казначейством згідно з виконавчим листом Бахмацького районного суду від 04.05.2018 по справі № 728/1930/18 здійснено відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Казначейством.

Законодавство не передбачає для Казначейства повноважень щодо нарахування компенсації при здійсненні безспірного списання коштів державного бюджету за КПКВК 3504030 на підставі судових рішень про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

У скарзі заявник посилається на постанови Великої Палати ВС від 11.04.2018 № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 № 686/21962/15-ц, в яких зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, саме боржник (суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання) повинен нести відповідальність за таке прострочення. Боржником у судовому рішенні по справі № 728/1930/17 судом визначено Управління соціального захисту населення Бахмацької районної державної адміністрації. Таким чином, покладення на Державу Україна відповідальності за порушення договірних зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України, з огляду на визначений не договірний характер спірних відносин, є помилковим, оскільки, дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із відшкодуванням шкоди, як деліктного зобов`язання.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення заявник посилається на те, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договорними зобов"язаннями.

Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на безпідставність апеляційної скарги, оскільки свавільне і незаконне тлумачення статей 625 та 1173 ЦК України вже було предметом розгляду у судах.

Згідно відзиву Управління соціального захисту населення Бахмацької районної державної адміністрації взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства, з врахуванням наведеного просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні даного позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06.03.2018 у цивільній справі № 2/728/26/18 року (єдиний унікальний номер 728/1930/17) частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бахмацької районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб органів державної влади: стягнуто на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 30 000 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 15, 80-87).

04.05.2018 Бахмацьким районним судом видано виконавчий лист № 728/1930/18 на виконання вищевказаного рішення суду.

10.05.2018 рішення суду та виконавчий лист були прийняті на виконання Державною казначейською службою (а.с. 10).

З листа Державної казначейської служби України від 23.04.2019 № 5-11-11/7186 вбачається, що 28.03.2019 Державна казначейська служба України виплатила кошти позивачу в розмірі 30000 гривень (а.с. 11-12).

Матеріали справи містять розрахунок компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень за період з 10.08.2018 по 28.03.2019, виходячи з 3% річних, 231 днів та сума боргу - 30 000,00 грн, виходячи з цього компенсація склала 569,59 грн (а.с. 13).

Розрахунок інфляційних втрат склав 2317,87 грн, який розраховано за період з 10.05.2018 по 28.03.2019 та з суми боргу - 30 000, 00 грн (а.с. 13).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення Бахмацького районного суду від 06.03.2018 у справі за № 728/1930/17 не було виконано своєчасно, строк його невиконання становить 231 день, тому позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України 3 % річних та інфляційних втрат від простроченої суми шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог відмовлено, оскільки вказані вимоги охоплюються змістом вже задоволених вимог.

Рішення суду в частині не задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині задоволених вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 569, 59 грн - 3 % річних від простроченої суми та 2317, 87 грн інфляційного збільшення суми шкоди шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України.

З висновком суду першої інстанції у задоволеній частині позовних вимог погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав.

У постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 750/5104/17 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 в справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися вимоги статті 625 ЦК України та у постанові від 02.03.2016 в справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин, виходячи з наступного.

З огляду на указані висновки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на спірні правовідносини поширюються вимоги статті 625 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунком позивача, яким вірно розраховано суму боргу з урахуванням індексу інфляції, яка складає 2317,87 грн, та обраховано за період з 10.05.2018 по 23.03.2019, з суми боргу - 30 000,00 грн, сукупний індекс інфляції за вказаний період склав - 1.077, інфляційне збільшення суми боргу - 2317,87 грн, сума боргу з врахуванням індексу інфляції - 2317,87 грн.

А також з розрахунком компенсації 3 % річних за прострочення виконання судового рішення, який розраховано за формулою: СК = СБ х 3 х Д : 365 : 100, де СК - сума компенсації за прострочення виконання рішення; СБ - сума боргу; Д - кількість днів прострочення, таким чином сума компенсації складає 569,59 грн = 30000 грн х 3 х 231 (кількість днів прострочення з 10.08.2018 по 28.03.2019) : 365 : 100.

Як вбачається з листа від 23.04.2019 № 5-11-11/7186 Державна казначейська служба України на заяву ОСОБА_1 від 02.04.2019 повідомила, що Казначейством з 28.03.2019 виконані виконавчі листи, в тому числі і по справі № 728/1930/17, виданий 04.05.2018 на суму 30000,00 грн (а.с. 11-12).

Зазначеним листом також повідомлено, що законодавство не передбачає для Казначейства повноважень щодо нарахування компенсації при здійсненні безспірного списання коштів державного бюджету за КПКВК 3504030 на підставі судових рішень про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу на виконання судових рішень, про які йдеться у цьому Законі, здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частина 1 ст. 5 цього ж Закону приписує, що у разі, якщо ДКСУ за наявності всіх необхідних документів та відомостей протягом 3 місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі 3% річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Враховуючи викладене, з матеріалів справи вбачається, що за порушення строку виконання виконавчого листа у справі № 728/1930/17 за період прострочення його виконання суд обгрунтовано стягнув з Державного бюджету України компенсацію у розмірі 3% річних від простроченої суми та інфляційні.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Судом установлено, що предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06.03.2018 на виконання якого видано виконавчий лист № 728/1930/18.

Враховуючи, що відповідачем ДКС України порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішенням суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, а тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь 3% річних та інфляційних.

, Як вже зазначалось, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частинами 1, 2 ст. 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року).

З огляду на викладені норми чинного законодавства, саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

Зважаючи на викладене колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням суду необґрунтовано стягнуто індекс інфляції та 3 % річних від простроченої суми з Держави Україна, а не з боржника УПСЗН Бахмацької районної адміністрації.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі N 459/274/17 (провадження N 61-25576сво18) визначено, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, а належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування, що брав участь справі як відповідач.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про відшкодування шкоди, позивач посилався саме на невиконання рішення суду Державною казначейською службою України, яка не виконала приписи ст. 5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в частині нарахування і виплати компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень.

З врахуванням наведеного доводи, що законодавством не передбачено для Казначейства повноважень щодо нарахування компенсації при здійсненні безспірного списання спростовується нормами ч. 2 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Доводи апеляційної скарги, що держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави, не є обґрунтованими та не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішенням суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно дост. 625 ЦК України, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги, що суд не міг застосувати ст. 1173 ЦК України та визначати ДКС України суб`єктом відповідальності в розумінні вказаної статті, оскільки на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії Казначейства були визнані незаконним, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 02.06.2020.

Головуючий Судді: