ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Херсон

Справа №654/310/20

Провадження №22ц/819/736/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),

судді: Вейтас І.В.,

Приходько Л.А.,

секретар судового засідання: Кутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Третьякової І.В., у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Голопристанський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Заява мотивована тим, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 жовтня 2010 року задоволено позовні вимоги ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Виконавче провадження перебуває на стадії примусового виконання.

Посилаючись на те, що на підставі проведеного електронного аукціону, банк, згідно договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги №839631 та 78500886 від 13 січня 2020 року, відступив, а він набув право вимоги за кредитним договором №839631, укладеним 20 червня 2008 року між банком і ОСОБА_2 , у зв`язку з чим просив замінити стягувача у виконавчому провадженні з ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», на нього.

Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 лютого 2020 року у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду від 28 лютого 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, прийняти нове судове рішення, яким його заяву про заміну стягувача у виконавчому провадженні задовольнити.

Скаржник послався на порушення судом першої інстанції презумпції правомірності правочину; невірну оцінку характеру договору про відступлення права вимоги та невідповідність висновків суду доказам, наданим заявником.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористалися.

В судове засідання суду апеляційної інстанції заявник не з`явився, направивши до суду заяву, в якій апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Розгляд справи просить провести без його участі.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ВАТ КБ «Надра» щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором №839631 від 20 червня 2008 року у розмірі 149259,99грн. та вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.4).

На підставі зазначеного судового рішення, 13 вересня 2012 року Голопристанським районним судом Херсонської області видано виконавчий лист (а.с.5).

11 грудня 2019 року відбулись електронні торги щодо права вимоги за кредитним договором №839631 від 20 червня 2008 року та дебіторської заборгованості за договором №78500886 від 22 червня 2007 року, за результатами ціна продажу лоту склала 29360,90 грн., а переможцем визнано ОСОБА_1 (а.с. 9).

13 січня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обов`язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір №839631 та 78500886 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до пункту 2.1 якого Кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальника/заставодавця/іпотекодавця та поручителя, зазначених у Додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитним договором, договором застави, договором поруки та іпотечним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього договору, надалі за текстом «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором (а.с. 6-7).

Відповідно пункту 1.1 зазначеного Договору сторони погодили, що за своєю правовою природою договір є правочином з передання Банком шляхом продажу права вимоги, визначеному у даному Договорі, новому кредитору (відступлення права вимоги).

За пунктом 2.1 цього Договору банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених договором, права вимоги банку до позичальників та поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору.

Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець заінтересована особа має право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК).

Відповідно до статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Висновок щодо розмежування договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, в якій Суд зазначив, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

При цьому, суд резюмував, що факторинг є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Разом з цим, як зазначено у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

Водночас, відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни.

Судом не встановлено, що договір відступлення оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним і на відповідні обставини не посилаються учасники справи та заявник, у зв`язку з чим відмова суду першої інстанції у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає помилковою.

Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За пунктом 2.1 цього Договору банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених договором, права вимоги банку до позичальників та поручителів.

Усі права кредитора новий кредитор набуває в день укладення договору, але не раніше моменту отримання банком в повному обсязі коштів в розмірі 29360,90грн. (пункти 2.2, 4.1).

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором.

Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 у справі № 910/16109/14.

Оскільки окремі помилкові висновки суду першої інстанцій не мали наслідком прийняття неправильного по суті судового рішення, оскаржувана ухвала має бути залишена без змін з мотивів, викладених у цій постанові, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 22 травня 2020 року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: І.В. Вейтас

Л.А. Приходько