22-ц/804/2919/20

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року місто Маріуполь

справа № 263/17977/19

провадження № 22-ц/804/2919/20

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Биліна Т.І., Попової С.А.,

секретар судового засідання Грішко С.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Музика О.М. від 13 липня 2020 року, повний текст рішення виготовлений 14 липня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

06 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі ПрАТ МК «Азовсталь») про визнання неправомірним розпорядження № 1771 від 03 вересня 2019 року, посилаючись на те, що він перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «МК «Азовсталь» та працює в Управлінні автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь» на посаді змінного інженера по автоматизації 2 категорії, є членом Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність».

ОСОБА_1 працював на своїй посаді у бригаді № 1 за загальним графіком роботи №3 та за встановленим йому графіком виходу на роботу по бригаді №1. Однак 03 вересня 2019 року видане розпорядження № 1771, що для рівнозначного укомплектування бригад з 03 жовтня 2019 року змінено вихід по бригаді графіку №3 робітнику ділянки АСУТП ОВОС, відділу ЄТСАТП СПУА ОСОБА_1 , табельний № 15077738, змінного інженера по автоматизації 2к з 03 жовтня 2019 року на графік виходу у бригаду №4.

На теперішній час ОСОБА_1 працює за графіком змінності, який встановлений для змінної бригади №4.

З вказаним розпорядженням позивач не згоден, оскільки воно не відповідає ст. 1, 2, 21, 29 КЗпП України, відповідач не попередив позивача про корективи у графіку змінності завчасно. Про запровадження нових норм часу роботодавцем не був попереджений профспілковий комітет, членом якого є позивач, що є порушенням ст. 247 КЗпП України та ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Посилаючись на зазначені обставини, що роботодавець не звернувся до профспілкової організації за погодженням щодо зміни графіку робочого часу, позивач просив визнати неправомірним розпорядження відповідача № 1771 від 03 вересня 2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ МК «Азовсталь», третя особа -Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», про визнання неправомірним розпорядження відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ МК «Азовсталь» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 640 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що переміщення позивача здійснено на тому ж підприємстві, на тій же ділянці (те саме робоче місце), у тому ж відділі, у тій же місцевості та в межах його посади, за тим же графіком роботи №3 з 1-ї до 4-ї бригади, тобто відбулась лише зміна бригади. Таким чином, позивача було переміщено, а не переведено в іншу бригаду у межах одного відділу експлуатації систем автоматизації ТП сталеплавильного виробництва, ділянка АСУТП ОВОС конверторного цеху, зокрема, за тією ж посадою змінного інженера автоматизації 2 категорії. Оскільки в даному випадку не відбулася зміна істотних умов трудового договору позивача, тому і відсутні підстави для отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу на підставі як статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», так і ст. 252 КЗпП України. Направлення позивача із бригади №1 у бригаду №4 у зв`язку з виробничою необхідністю, на підставі оспорюваного розпорядження, не є зміною режиму роботи, тобто зміною істотних умов праці, тому відповідач не повинен був повідомляти про них позивача за два місяці.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача вартості витрат на правничу допомогу, що поніс відповідач, суд виходив з того, що дії адвоката відповідали умовам договору про надання правової допомоги, а час, витрачений на складання та подання документів, є обґрунтованим, співмірним із заявленими вимогами, обсяг юридичної і технічної роботи є значними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

19 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на неправиьне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач працював в управлінні автоматизації на посаді змінного інженера по автоматизації 2 категорії у бригаді 1 згідно з графіком №3 з дня переводу 01 грудня 2018 року. Саме тоді відповідачем повідомлено про умови роботи на посаді згідно з цим графіком.

Відповідно до розпорядження від 03 вересня 2019 року №1771 позивача фактично переведено до роботи згідно з графіком №3 у бригаду 4, де він працює на теперішній час, нібито для рівнозначного укомплектування бригад.

Згідно з графіком №3 роботи та відпочинку ПрАТ «Азовсталь» з сумованим обліком робочого часу на 2019 рік, кількість робочих змін у бригаді 1 дорівнює 182, а кількість робочих часів 2 184 часам.

Згідно з цим графіком кількість робочих змін у бригаді 4, до якої позивача переведено, складає 183 робочі зміни, кількість робочих часів 2 196 часів.

Отже, умови роботи у бригаді 4 є зміною істотних умов праці, а саме кількості робочого часу, тому відповідач мав здійснювати перевід або за згодою позивача, або повідомивши його за два місяці до переводу.

Рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу є також незаконним та необгрунтованим, оскільки адвокат Бузівська Н.М. є штатним юрисконсультом ПрАТ «Азовсталь», працює у відповідача за трудовим договором і відповідно не здійснює незалежну професійну діяльність.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПрАТ «МК «Азовсталь» - Бузівська Н.М. просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення, оскільки суд першої інстанції прийняв законне та обгрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності, є необгрунтованими та спростовуються вимогами діючого законодавства, вимогами локальних актів відповідача, обставинами справи та змістом самого рішення місцевого суду.

Направлення позивача з бригади №1 до бригади №4 у зв`язку з виробничою необхідністю на підставі розпорядження від 03 вересня 2019 року № 1771 не є зміною режиму роботи і відповідно зміною істотних умов праці, передбачених ч. 3 ст. 32 КЗпП України, тому відповідач не повинен був повідомляти позивача про них за два місяці.

Зазначені адвокатом витрати є обґрунтованими та співмірними із складністю справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач з березня 2017 року перебуває в трудових відносинах з відповідачем.

З 18 вересня 2019 року ОСОБА_1 є членом Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», про що він 20 вересня 2019 року повідомив директора ПрАТ «МК «Азовсталь»(а.с. 66 69).

Відповідно до наказу від 15 березня 2017 року № 343/к ОСОБА_1 з 17 березня 2017 року тимчасово зараховано на 3 місяці до управління автоматизації на посаду змінного інженера з автоматизації та наказом від 19 червня 2017 року № 827/к переведений на постійну основу, з 01 грудня 2018 року наказом № 1837/к ОСОБА_1 переведено на посаду змінного інженера з автоматизації 2 категорії (а.с. 101, 103, 104).

З 01 грудня 2018 року позивач переведений на посаду змінного інженера з автоматизації 2 категорії ділянки автоматизованих систем управління технологічними процесами відділення позапічної обробки сталі конвертерного цеху відділу експлуатації систем автоматизації технологічних процесів сталеплавильного виробництва управління автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь» (а.с. 11-14).

Відповідно до розпорядження по управлінню автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь» начальника УА Голоядова А.В. від 03 вересня 2019 року № 1771 для рівнозначного укомплектування бригад змінений вихід по бригаді графіку №3 працівнику ділянки АСУТП ОВОС, відділу ЕСАТП СПУА ОСОБА_1 , табельний № НОМЕР_1 , який працює на посаді змінного інженера по автоматизації 2 категорії, за графіком №3 з 03 жовтня 2019 року з бригади №1 до бригади №4. У даному розпорядженні наявне застереження, що ОСОБА_1 незгодний з ним, у зв`язку із порушенням ст. 43 Конституції України та відсутністю узгодження з профспілкою (а.с. 7).

Профспілкова організація 27 вересня 2019 року та 28 жовтня 2019 року (повторно) на адресу генерального директора ПрАТ «МК «Азовсталь» ОСОБА_2 направила листа з приводу порушення трудових прав ОСОБА_1 (а.с. 17-19).

Листом від 06 листопада 2019 року № 070/963 директор з персоналу та адміністрації ОСОБА_3 повідомив голові профспілкової організації ОСОБА_4 , що направлення працівників цеху з однієї бригади до іншої з дванадцятигодинним, чотирьохбригадним, двозмінним графіком роботи не є зміною режиму роботи та, відповідно, зміною істотних умов праці (а.с. 15, 16).

Згідно з графіком №3 роботи працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» з підсумованим обліком робочого часу (обліковий період 1 місяць) чотирьохбригадний, двозмінний, непереривний з тривалістю робочої зміни 12 годин, який погоджений профспілковою організацією «Народна солідарність» та затверджений директором з персоналу та адміністрації Войцеховським К.В., визначено кількість робочих змін для кожної з 4-х бригад та відповідно кількість робочих годин на 2019 рік (а.с. 51, 102).

Розпорядженням від 03 грудня 2018 року № 2428 встановлений графік роботи та відпочинку для працівників управління автоматизації з 01 січня 2019 року (а.с. 108-110). Аналогічний графік затверджений 20 грудня 2019 року, що набрав чинності з 01 січня 2020 року (а.с. 111-113).

Рух справи в апеляційній інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2020 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Попова С.А., Биліна Т.І.

Ухвалою апеляційного суду від 20 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Ухвалою апеляційного суду від 11 вересня 2020 року справа призначена до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами ст. 368, 369 ЦПК України апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_5 , представника відповідача Бузівську Н.М., представника третьї особи Маріупольської первинної профсплкової організації № 412-2 Кравченка Я.В., дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Статтею 31 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Згідно зі статтею 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини другої статті 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Тлумачення частини другої статті 32 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що поняття «переміщення» передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов`язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1178цс15.

Нормами частини третьої статті 64 ГК України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

Режим робочого часу - це регламентований законом або угодою сторін трудового договору на підставі закону розподіл робочого часу протягом відповідного календарного періоду (дня, тижня, місяця, року). Режим робочого часу охоплює початок і закінчення робочого дня, перерви в роботі, змінність протягом дня, тип робочого тижня, облік робочого часу тощо. Режим робочого часу може бути звичайний і спеціальний внутрізмінний, тижневий, річний, з постійними і змінними вихідними днями тощо.

Згідно зі ст. 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Статті 57, 58 КЗпП передбачають, що при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.

Пункт 7.1 Правил трудового розпорядку передбачає, що час початку і закінчення роботи встановлюється графіками змінності, з дотриманням встановленої тривалості робочого часу за тиждень чи інший обліковий період. При змінних роботах, тривалість яких вище 8 годин, можуть вводитися графіки змінності з сумарним обліком робочого часу.

Судом встановлено, що у ПрАТ «МК «Азовсталь» за погодженням з Маріупольською первинною профспілковою організацією № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» затверджений графік №3 роботи працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» з підсумованим обліком робочого часу (обліковий період 1 місяць) чотирьохбригадний, двозмінний, непереривний з тривалістю робочої зміни 12 годин, відповідно до якого визначено кількість робочих змін з тривалістю робочої зміни та відповідно кількість робочих годин для кожної з 4-х бригад на 2019 рік, з яким під власний підпис ознайомлений ОСОБА_1 та згідно з яким він працював до 03 жовтня 2019 року.

Усі чотирти бригади відповідно до графіку №3 виконували одні і ті ж посадові обов`язки протягом 2 визначених змін: 1 зміна з 19:00 год. до 07:00 год. наступного дня; 2 зміна з 07:00 год. до 19:00 год., де як бригада 1, так і бригада 4 відповідно має першу та другу зміну роботи та відповідно вихідні та святкові дні для відпочинку.

Суд встановив, що переміщення позивача здійснено на тому ж підприємстві, на тій же ділянці (те саме робоче місце), у тому ж відділі, у тій же місцевості та в межах його посади, за тим же графіком роботи № 3 з першої до четвертої бригади, тобто відбулась лише зміна бригади. За таких підстав судом правильно зроблений висновок, що позивача було переміщено, а не переведено в іншу бригаду у межах одного відділу експлуатації систем автоматизації ТП сталеплавильного виробництва, ділянка АСУТП ОВОС конверторного цеху, за тією ж посадою змінного інженера автоматизації 2 категорії.

Проаналізувавши встановлені у судовому засіданні обставини, суд обгрунтовано зробив висновок, що розташування працівників у бригадах зі збереженням усім єдиного графіку №3 (дванадцятигодинного, чотирьохбригадного, двозмінного графіку роботи), у тому числі направлення працівника з однієї бригади до іншої бригади в одному відділі у зв`язку з виробничою необхідністю (рівнозначного укомплектування бригад) не є зміною режиму роботи (істотних умов праці) у розумінні ст. 32 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги позивача, що переведення його до іншої бригади є зміною істотних умов трудового договору не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Посилання в апеляційній скарзі позивача про необхідність попередньо одержати згоду профспілкової організації на переведення працівника, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки направлення позивача із бригади № 1 у бригаду № 4 у зв`язку з виробничою необхідністю, на підставі оспорюваного розпорядження, не є зміною режиму роботи, тобто зміною істотних умов праці, відповідач не повинен був повідомляти про них позивача за два місяці.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», якою врегульовано, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є, проте із установлених та наведених вище обставин не вбачається, що у даному випадку відбулася зміна істотних умов трудового договору позивача, тому і відсутні підстави для отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу на підставі як статті 41 вказаного Закону, так і ст. 252 КЗпП України.

Суд першої інстанції перевірив наявність у начальника управління автоматизації ОСОБА_6 та його заступника ОСОБА_7 повноважень на видачу розпорядження про переміщення працівника у межах ввіреного йому управління з однієї бригади до іншої, і дійшов правильного висновку, що такі прямо передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку, а саме: п. 14.5.2 СТП 232-128-2017 Організації діловодства на ПрАТ «МК «Азовсталь»; п. 5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПрАТ «МК «Азовсталь»; п. п. 2.6.1, 2.11.2, 3.19 посадової інструкції начальника управління автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь», тому вказані аргументи позивача обгрунтовано відхилені як безпідставні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обгрунтованих та правильних висновків суду щодо відмови в задоволенні вимог позивача про визнання неправомірним розпорядження № 1771 від 03 вересня 2019 року.

Щодо перевірки законності і обґрунтованості рішення в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", "Лавентс проти Латвії", «Данілов проти України»).

Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019р. по справі № 910/15944/17.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17, зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, відшкодовуючи відповідачеві витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 640 грн за рахунок позивача, врахував зміст долучених роботодавцем документів: договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 29 березня 2018 року № 180329/АЗСТ, укладений між АО «Всеукраїнська адвокатська допомога» та ПрАТ «МК «Азовсталь», який відповідно до додаткової угоди № 34 діє до 31 грудня 2020 року (а. с. 121 125), додаткову угоду від 23 грудня 2019 року № 78 до договору про надання юридичних послуг від 29 березня 2018 року № 180329/АЗСТ, якою визначений порядок оплати юридичних послуг у спорі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «МК «Азовсталь» про визнання незаконним розпорядження від 03 вересня 2019 року (а. с. 144, 145); акт прийому-передачі наданих послуг від 10 березня 2020 року № 1, за яким вартість наданих послуг становить 10 640 грн, та розрахунок розміру винагороди від 10 березня 2020 року (а. с. 146, 147); рахунок на оплату від 10 березня 2020 року № 178 (а. с. 148); платіжне доручення від 20 березня 2020 року № про оплату вартості послуг правничої допомоги у розмірі 10 640 грн. (а.с. 235).

Апеляційний суд доходить висновку, що є неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг), фінансовому стану позивача, заробітна плата якого становить 10 000 -11 000 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про невідповідність критерію реальності і розумності заявленого обсягу фактично наданих адвокатських послуг і їх розміру, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Суд в рішенні стверджував про співмірність заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу відповідає критеріям в ч. 4 ст. 137 ЦПК України, з чим погодитись не можна.

Апеляційний суд, виходячи зі встановленої реальної участі адвоката, який є штатним працівником відповідача та працює у нього юристом за трудовим договором, їх необхідності, суті виниклого трудового спору, що не представляє складності, фінансовому стану позивача вважає обґрунтованими і доведеними витрати відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн, які можна вважати необхідними і неминучими для підприємства, що вдалося до залучення професійної допомоги адвоката.

З урахуванням переконливості доводів апеляційної скарги щодо очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу, апеляціійний суд, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. ЦПК і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, вважає за необхідне зменшити розмір таких витрат до вказаної суми.

Враховуючи ухвалення рішення (в частині щодо долі понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу) внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права і процесуального закону в частині визначення розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає зміні у відповідній частині.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 640 гривень змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (, юридична адреса: вул. Лепорського, 1, м. Маріуполь, Донецька область, 87500) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.

В решті рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2020 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді Т.І. Биліна

С.А. Попова