Справа № 703/2331/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Холодняк Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ушкодження здоров`я в сумі 3602 гривні, моральної шкоди в розмірі 7000 гривень, витрат на правову допомогу адвоката понесених на стадії досудового розслідування в розмірі 1000 гривень та стягнення судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 19 червня 2017 року по вул. Т.Шевченка в м. Сміла Черкаської області, біля магазину «Манекен», ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Lexus GX 460» д.н.з НОМЕР_1 та рухаючись заднім ходом, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження і була госпіталізована до Смілянської міської лікарні.

Відомості про вказану подію були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2017 року.

Постановою слідчого Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області Душейка О.В. від 13 квітня 2018 року закрито кримінальне провадження, відомості про яке були внесені у зв`язку із травмуванням ОСОБА_1 відповідачем, як водієм джерела підвищеної небезпеки, у зв`язку із тим, що їй було спричинено тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких та спричинили короткочасний розлад здоров`я; тоді як кримінальна відповідальність, згідно із диспозиціями відповідних частин ст. 286 КК України, настає лише у випадку спричинення щонайменше середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Постановою Смілянського міськрайонного суду від 10 травня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та накладено на нього стягнення в розмірі 680 гривень.

Позивач вказує, що протиправними діями відповідача їй завдано матеріальних збитків та моральної шкоди в зв`язку з тим, що вона в період з 19 червня 2017 року по 04 серпня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Смілянської міської лікарці із діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, численні забиття, садна скроневої ділянки голови, поперекового відділу хребта, обох сідниць, правого ліктьового суглобу, розшаровуючи гематома в ділянці обох сідниць.

Таким чином позивач наполягає на стягненні з відповідача понесених нею витрат на лікування та придбання медичних препаратів в загальному розмірі 3602 гривень.

Крім того позивачу заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 7000 гривень, що полягає в перенесеному фізичному болі та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із ушкодженням здоров`я, а також у заподіянні їй відповідачем душевних страждань, суттєвому порушенні звичного способу життя, зокрема, нормального сну та душевного спокою, що вимагало в неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач також вказує, що з метою представництва її прав та законних інтересів, як потерпілої, у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, вона укладала договір про надання правової допомоги із адвокатом. На виконання умов договору адвокатом підготовлено ряд клопотань, адресованих слідчому, підготовлено та направлено адвокатський запит до Смілянської міської лікарні, а також надано ряд усних консультацій направлених на захист її порушених прав та законних інтересів як потерпілої у зв`язку із спричиненням тілесних ушкоджень.

В зв`язку із цим, позивач також просить суд стягнути із відповідача на її користь понесені витрати на правову допомогу адвоката на стадії досудового розслідування кримінального провадження в розмірі 1000 гривень та понесені нею судові витрати.

Позивач в судове засідання не з`явилась, однак в раніше поданій до суду заяві просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач, в судове засідання також не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку. Разом з тим в поданих до суду запереченнях на позовну заяву відповідач зазначив, що в повному обсязі відшкодував заподіяні ОСОБА_1 матеріальні збитки та моральну шкоду, однак доказів на підтвердження відшкодування ним шкоди суду не надав.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 19 червня 2017 року по вул. Т.Шевченка в м. Сміла Черкаської області, біля магазину «Манекен», ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Lexus GX 460» д.н.з НОМЕР_1 та рухаючись заднім ходом, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження і була госпіталізована до Смілянської міської лікарні.

Відомості про вказану подію були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2017 року за № 0001449 (а.с. 7).

Постановою слідчого Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області Душейка О.В. від 13 квітня 2018 року кримінальне провадження № 0001449 від 20 червня 2017 року, відомості про яке були внесені у зв`язку із травмуванням ОСОБА_1 , закрито у зв`язку із встановленням відсутності в події складу кримінального правопорушення, оскільки їй було спричинено тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких та спричинили короткочасний розлад здоров`я; тоді як кримінальна відповідальність, згідно із диспозиціями відповідних частин ст. 286 КК України, настає лише у випадку спричинення щонайменше середньої тяжкості тілесних ушкоджень (а.с. 8).

Постановою Смілянського міськрайонного суду від 10 травня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та накладено на нього стягнення в розмірі 680 гривень (а.с. 9).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками, які підлягають відшкодуванню в повному обсязі, є "….витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права…".

Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, зазначено що згідно зі ст.48 Закону України "Про власність" положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. ( Абзац перший пункту 9 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України N 7 від 08.07.94 року.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З постанови слідчого Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області Душейка О.В. від 13 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0001449 від 20 червня 2017 року вбачається, що відповідач по справі - ОСОБА_2 19 червня 2017 року скоїв наїзд на пішохода - ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Lexus GX 460» д.н.з НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 3602 гривні не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на предмет підтвердження завданої майнової шкоди.

Однак, судом встановлено, що внаслідок суспільно-небезпечних дій відповідача позивачу спричинена моральна шкода.

Згідно із пунктом 3постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року №4 (зі змінами та доповненнями) зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 вищевказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 1000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При вирішенні питання про задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує характер протиправних дій відповідача по відношенню до позивача, які завдані джерелом підвищеної небезпеки, ступінь вини відповідача, глибину душевних страждань позивача, які зумовлені заподіянням їй тілесних ушкоджень, фізичного болю та страждань, що призвели до ушкодження здоров`я, зміни звичного для неї способу життя та необхідність вжиття позивачем додаткових зусиль для його організації.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено, що також вбачається з постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2018 року, яка набрала законної сили 22 травня 2018 року, позивач є потерпілою внаслідок вчиненого відповідачем ОСОБА_2 адміністративного правопорушення.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд вважає, що діями відповідача, які призвели до скоєння ДТП, позивачу, заподіяно моральну шкоду. Що ж до розміру цієї шкоди, то з урахуванням ступеня вини відповідача, обставин ДТП, враховуючи характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілої, тяжкість завданих травм, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, які настали для позивача, у зв`язку із ушкодженням здоров`я, суд вважає, що 3500 гривень, є достатньою компенсацією для відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат на правову допомогу адвоката понесених на стадії досудового розслідування в розмірі 1000 гривень, то в цій частині позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки всупереч положень передбачених ст. 141 ЦПК України дані витрати не пов`язані з розглядом справи.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позов частково задовольняється, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені по справі судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, розмір судового збору, суд визначає виходячи із розміру задоволених позовних вимог про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в розмірі 704 гривні 80 копійок - за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

На підставі вищевикладеного та керуючись п.п. 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року № 4, ст.ст. 22,23,1166,1167,1187,1195 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10,11-12,17,18,77-81,82,89,141, 223, 247,259,263-265, 280 ЦПК України, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН - НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН - НОМЕР_3 , в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоров`я в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень та судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок, а всього - 4204 (чотири тисячі двісті чотири) гривні (вісімдесят) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області протягом 30 днів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Повний текст рішення суду виготовлено 27 березня 2020 року.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН - НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН - НОМЕР_2 .

Головуючий О.П.Опалинська