Провадження № 2/750/339/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Пишенко М.М.,

за участі позивача, представника позивача - ОСОБА_1 , представників відповідача - Алексієнко О.В., Католика М.А.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу понад п`ять років з часу відкриття спадщини,

в с т а н о в и в:

26.12.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради та просила встановити факт проживання ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 понад п`ять років з червня 2006 року до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позову позивач зазначила, що з березня 2001 року між нею та ОСОБА_4 почали складуватися дружні стосунки, а з червня 2006 року вони разом стали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство в квартирі АДРЕСА_1 , про що свідчить акт від 10.09.2019. Зазначила, що ОСОБА_4 полюбив її сина від іншого чоловіка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та поводився з ним як справжній батько. В 2017 році ОСОБА_4 захворів та став потребувати стороннього догляду. При виборі лікаря вони вказували один одного, як довірені особи для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом. При відкритті карткового рахунку в установі банку позивач вказувала слово пароль прізвище свого чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивачка здійснила його поховання, отримала допомогу на поховання та забронювала місце для поховання біля ОСОБА_4 .. За життя чоловік отримав у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та після його смерті відкрилася спадщина на вказану квартиру. Позивач в межах строку для прийняття спадщини звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. із заявою про прийняття спадщини, проте отримала роз`яснення про необхідність звернення до суду з вимогою про встановленення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років.

У судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила суду, що вона була давно знайома з ОСОБА_4 та мала з ним дружні відносини, поступово між ними виникли почуття взаємної любові та через деякий час вони почали проживати разом у її квартирі як чоловік та дружина. Крім того, коли ОСОБА_4 захворів вона постійно була поряд з ним в лікарні, допомагала йому, купувала ліки, оскільки в нього окрім неї нікого не було.

Представник позивача просив позов задовольнити та вказав на тяжке матеріальне становище позивача, що і влинуло не реєструвати шлюб.

Представники відповідача просили відмовити в задоволенні позову з підстав відсутності в матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту спільного проживання позивача з померлим ОСОБА_4 .

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнанених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Періодичні зустрічі чоловіка та жінки з метою спілкування або задоволення сексуальних потреб, з огляду на вимоги закону не вважається створенням сім`ї, якщо при цьому вказаних осіб не об`єднає спільне проживання, побут, а також наявність взаємних прав і обов`язків.

Згідно з частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до положень статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.. 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88 § 33).

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17/).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватись не припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм Сімейного кодексу України та правових позицій Верховного Суду, саме ОСОБА_3 як позивач та особа, яка стверджує про факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 , повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач зареєстрована та проживає в АДРЕСА_3 . Вказана квартира належить позивачу на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.06.2006 року (а.с. 11). У вказаній квартирі зареєстровані мати позивачки ОСОБА_6 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою від 11.09.2019 року про склад сім`ї зареєстрованих осіб (а.с. 9).

ОСОБА_4 був зареєстрований в АДРЕСА_4 з 04.08.1981 року по день смерті.

Використовуючи своє право на приватизацію житла ОСОБА_4 у грудні 2015 року звернувся із заявою про передачу у приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Із матеріалів приватизаційної справи вбачається, що ОСОБА_4 проживав один за своїм місцем реєстрації, про що зазначено в довідці про склад сім`ї №104 від 25.11.2005 року. З копії паспорту ОСОБА_4 вбачається запис про дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 73-76).

Рішенням суду Мінського району Мінської області від 10.08.2009 року позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 77).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 40).

Договором-замовлення від 07.09.2019 року ОСОБА_3 замовила організацію та проведення виконавцем поховання в Комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат комунально-побутового обслуговування «Чернігівської міської ради померлого ОСОБА_4 та надала квитанцію на виконання вказаного договору (а.с. 42, 43, 45, 46).

Акт від 10.09.2019 року засвідчений майстром КП «ЖЕК-10» та підписаний начальником КП «ЖЕК-10» вказує на те, що ОСОБА_3 проживала разом із померлим ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 та вела з ним спільне господарство (а.с. 8). Одночасно вказаний акт не містить інформації, а саме дати з якого часу ОСОБА_3 проживала однією сім`єю із ОСОБА_4 .

Наявні у матеріалах справи, а саме гарантійна картка від 29.12.2007 та гарантійний лист від 17.09.2013, товарні чеки від 27.12.2007 та від 16.12.2006 року на ім`я ОСОБА_4 не доводять придбання майна за спільні кошти позивача разом з ОСОБА_4 .

Разом з тим, гарантійний талон від 12.02.2009, 08.10.2009 та договір на виготовлення меблів від 15.06.2018 містить посилання лише на замовника ОСОБА_3 та адресу її проживання, а тому не можуть вважатись доказами, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які посилається позивачка.

Позивач надала ряд фотокарток, на світлинах яких розміщені позивач разом з ОСОБА_4 , де вказала власноручно роки 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012, проте лише фотокартки мають посилання на дати їх справжності це 2001, 2007 та 2012 роки, що також спростовують доводи позивача про спільність їхнього проживання понад п`ять років у період з 2006 по 2019 (а.с. 13-24).

Одночасно надані позивачкою копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_4 склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні сім`ї .

Відсутність достатніх письмових доказів в матеріалах справи об`єктивно ставить під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків, на які посилається сторона позивача у позові та у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як зазначалось вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закрупіленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїніський перепис населення», згідно з яким домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Окрім того, судом було встановлено, що в декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 вказувала місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 , а довірену особу пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом ОСОБА_4 та його мобільний номер телефону (а.с. 33).

В декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_4 вказував місце фактичного проживання: АДРЕСА_4 , а довірену особу пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом ОСОБА_3 та її мобільний номер телефону (а.с. 34).

Виписки епікриз із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 в період з 17.12.2018 по 03.01.2019, з 23.01.2018 по 21.02.2018, з 11.10.2017 по 27.10.2017 вказують на місце проживання хворого за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 36-38).

Крім того, як вбачається з довідки Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради № 11-08/1598 від 31.01.2020 розрахунок субсидії по квартирі АДРЕСА_2 у період з 2016 року по дату смерті ОСОБА_4 проводився виходячи з однієї особи, а саме - ОСОБА_4 , який був зареєстрований у вказаному житловому приміщенні та якому нараховувалась плата за житлово-комунальні послуги (а.с. 93-121). Рішення про призначення субсидії по квартирі АДРЕСА_2 було прийнято на підставі заяви, декларації ОСОБА_4 та інших документів необхідних для призначення субсидії.

З поданої ОСОБА_4 декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, вбачається, що за даною адресою зареєстровано лише ОСОБА_4 та зазначив наступне: «я усвідомлює, що в разі подання мною у неповному обсязі або недостовірних відомостей про осіб, які зареєстровані (фактично проживають) у житловому приміщенні/будинку, їх доходи і витрати мені може бути відмовлено у призначенні житлової субсидії або припинено її надання. У такому разі зобов`язуюся повернути надміру перераховану (виплачену) суму житлової субсидії у подвійному розмірі» (а.с. 93).

З наданого листа Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Чернігові ради від 10.01.2020 № 11-06/312 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , домогосподарство отримує житлову субсидію з травня 2016 року по даний час. Розрахунок житлової субсидії проводився виходячи з трьох осіб зареєстрованих у цьому житловому приміщенні (а.с.79).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 отримувала субсидію з Державного бюджету України на себе, сина та матір в період з 2016 по даний час, а ОСОБА_4 отримував субсидію лише на себе в період з 2016 року по дату смерті ОСОБА_4 , що вказує на відсутність їх спільного проживання, спільного бюджету, ведення спільного господарства та наявність спільних витрат, оскільки кожний окремо мав утримувати своє майно.

Позивач не навела, якими доказами підтверджено, що в указаний період ОСОБА_3 мала з ОСОБА_4 спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Одночасно, суд не приймає до уваги посилання позивача на періодичний спільний відпочинок, оскільки не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Таким чином, на виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою в розпорядження суду належних та достатніх доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду повідомила, що її познайомив з ОСОБА_4 колишній чоловік, а потім вона уже познайомилася з позивачем. На момент її знайомства з ОСОБА_4 , він ще мешкав разом з батьками, а через деякий час, приблизно 17 років назад, він почав проживати разом із ОСОБА_3 у її квартирі. Вони проживали, як чоловік та жінка і називали один одного саме так, разом ходили по магазинах, купували продукти, речі, одяг, робили ремонт у квартирі. На свята вони з чоловіком ходили до них в гості у квартиру позивача, також влітку відпочивали разом на пікніках. Квартиру по АДРЕСА_4 деякий час ОСОБА_10 здавав в оренду, інколи ОСОБА_11 там працював, проте коли по вечорах вони дзвонили один одному, то позивач та ОСОБА_4 завжди були разом. Також свідок повідомила суду, що останній раз була у квартирі по АДРЕСА_5 років назад разом із чоловіком, коли ОСОБА_4 купив відеомагнітофон та показував його їм. На той час батьків ОСОБА_4 уже не було, він знаходився у квартирі сам, вигляд квартири був нежилий: меблі були старі, на них був пил, на плиті на кухні не було ніякого посуду.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що ОСОБА_4 був його другом та йому відомо, що з 2000 року по момент смерті він проживав разом з позивачем у її квартирі. Проживали вони разом, як чоловік та дружина, на свята він був у них у гостях у квартирі позивача. У квартирі по АДРЕСА_4 він не бував, оскільки ОСОБА_4 з позивачем жили у квартирі позивача, тільки інколи, коли вони зустрічалися він заходив разом з ОСОБА_4 до його квартири взяти деякі речі.

Свідок ОСОБА_13 суду повідомила, що є подругою ОСОБА_3 з дитинства та часто бувала в гостях у неї та ОСОБА_4 у квартирі позивача, де вони проживали разом. ОСОБА_4 був батьком для дитини позивача і відносився до нього, як до свого сина. Також повідомила, що коли ОСОБА_4 хворів, ОСОБА_3 була постійно поряд з ним у лікарні, вона її інколи підміняла та фінансово допомагала у покупці необхідних ліків.

Судом встановлено, що крім показань свідків, матеріали справи не містять інших доказів, які б підтверджували, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були спільні витрати та придбання іншого майна в інтересах сім`ї та показання свідків з боку позивача не можуть підтверджувати факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Окрім цього, як вказано у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц для встановлення факту спільного проживання, показання свідків не можуть бути єдиною підставою.

Таким чином, суд погоджується, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та ОСОБА_4 відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту у матеріалах справи відсутні, а отже відсутні підстави для задоволення вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 понад п`ять років з червня 2006 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже не підлягають стягненню судові витрати на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 29.05.2020.

Суддя Л.В. Карапута