ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/466/19

Головуючий у першій інстанції - Іващенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/490/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Вінгаль В.М.,

суддів: Губар В.С., Кузюри Л.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування втраченого заробітку внаслідок зменшення загальної працездатності,

прізвище судді: Іващенко А.І.; місце ухвалення рішення: м. Новгород-Сіверський,

УСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь втрачений заробіток щомісячно, починаючи з дня встановлення стійкої втрати працездатності (27.09.2017 року).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України. ОСОБА_1 є потерпілим внаслідок вказаного злочину, йому була встановлена 2 група інвалідності. Позивач просить, на підставі ст.1195 ЦК України, відшкодувати йому втрачений заробіток у зв`язку з частковою втратою загальної працездатності.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток щомісячно в сумі 1033,50 грн , з 27 вересня 2017 року (з дня встановлення стійкої втрати працездатності) по 09 січня 2020 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невірно застосовані норми матеріального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції: стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток в розмірі 75% від мінімальної заробітної плати щомісячно, починаючи з 27 вересня 2017 року.

За доводами апеляційної скарги, втрачений заробіток має бути визначений у відсотках від мінімальної заробітної плати без зазначення конкретного розміру, що відповідає ст.1195 ЦК України. Разом з тим, суд обмежив стягнення втраченого заробітку датою ухвалення рішення, що суперечить ст.1202 ЦК України. Позивачу встановлена 2 група інвалідності довічно, а тому відшкодування втраченого заробітку має стягуватися довічно щомісячними платежами.

Заслухавши голову судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині визначеного до стягнення розміру процентів за користування кредитом та суми штрафу таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст.1195, 1197 ЦК України, стягнув з відповідача на користь позивача втрачений заробіток щомісячно в сумі 1033,50 грн з 27 вересня 2017 року по 09 січня 2020 року.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд.

У справі встановлено, що 25 лютого 2016 року, близько 18:10 год., ОСОБА_2 , керуючи належним йому автомобілем марки DAEWOO LANOS державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на автодорозі вулиці Вокзальна у м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, біля будинку № 15-а, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , чим поставив потерпілого у небезпечний для життя стан. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_1 отримав комплекс тілесних ушкоджень у вигляді поєднаної карніоскелетної травми: відкрита ЧМТ забій головного мозку важкого ступеню, травматичний вентикулярний крововилив в латеральні шлуночки з формуванням згустків в правому шлуночку, лікворо-гіпертензивний синдром, фаза клінічної помірної декомпенсації, забійні рани в ділянці скроні та потилиці, ЗХСТ шийного відділу хребта, розтягнення м`язово-зв`язкового апарату шийного відділу хребта, котрий, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №25 від 22.04.2016 року, в сукупності, за ознакою небезпеки для життя та здоров`я в момент спричинення, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки, та звільнено від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, встановивши іспитовий строк 1 рік.

Згідно висновку МСЕК, 21.09.2017 року позивачу встановлена 2 група інвалідності безтерміново.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №48 від 01.11.2019 року, на теперішній час у ОСОБА_1 маються наслідки отриманої ним поєднаної краніо-цервіакальної травми, під час ДТП 25.02.2016 року, у вигляді: ВЧМТ, забою головного мозку важкого ступеня; травматичного вентрикулярного крововиливу; ЗХСТ шийного відділу хребта: лікворогіпертензійного синдрому; посттравматичної енцефалопатії з когнітивними та інтелектуально-мнестичними розладами. Вказаний комплекс наслідків, на теперішній час, відповідно до ст.1 а «Інструкції про порядок організації та проведення лікарсько-страхової експертизи» від 08 січня 1986 року призвів до стійкої втрати працездатності у громадянина ОСОБА_1 в розмірі 75% відсотків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно із ч.1 ст.1202 Цивільного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Виходячи з положень ст. 1195 ЦК України, дійсно потерпілому ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності. Водночас, розмір втраченого заробітку необхідно визначати з урахуванням 75% втрати працездатності від мінімальної заробітної плати, починаючи з 27 вересня 2017 року і довічно, оскільки ОСОБА_1 встановлена 2 група інвалідності безтерміново. Суд першої інстанції помилково вважав, що за розрахунком позивача розмір втраченого заробітку становить 1033,50 грн, оскільки такого розрахунку матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втраченого заробітку в розмірі 75% від мінімальної заробітної плати щомісячно, починаючи з 27 вересня 2017 року і довічно.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування втраченого заробітку внаслідок зменшення загальної працездатності задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток в розмірі 75% від мінімальної заробітної плати щомісячно, починаючи з 27 вересня 2017 року і довічно.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Голова судового засідання

Судді