ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 643/19957/19

провадження № 22-ц/818/4430/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Автогаражний кооператив «Автолюбитель 104»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року в складі судді Горбунової Я.М.,

у с т а н о в и в :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Автогаражного кооперативу «Автолюбитель 104» (далі АГК «Автолюбитель 104») та просив: визнати протиправними об`єднання зборів АГК «Автолюбитель 104», проведені 05 лютого 2017 року та 19 лютого 2017 року; визнати незаконними рішення, прийняті 05 лютого 2017 року та 19 лютого 2017 року на зборах АГК «Автолюбитель 104».

Позов мотивовано тим, що він з 1990 року є членом АГК «Автолюбитель 104». 12 квітня 2016 року загальними зборами АГК «Автолюбитель 104» на посаду голови кооперативу було обрано ОСОБА_2 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2017 року визнано незаконними рішення зборів АГК «Автолюбитель 104» від 12 квітня 2016 року про обрання ОСОБА_2 головою кооперативу та затверджений на зборах статут. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року скасовано державну реєстрацію про обрання ОСОБА_2 головою кооперативу.

Зазначає, що ОСОБА_2 05 лютого 2017 року та 19 лютого 2017 року проводила збори членів АГК «Автолюбитель 104» та, об`єднавши голоси членів кооперативу на цих зборах, прийняла рішення про підвищення розміру пайових внесків та прийняття нових осіб в кооператив.

Вважає проведені 05 лютого 2017 року та 19 лютого 2017 року збори членів АГК «Автолюбитель 104» нелегітимними, а рішення, прийняті в ці дні, незаконними.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року провадження у справі закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спори між учасниками споживчого товариства або між споживчим товариством і його членом, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності цього товариства, є такими, що виникають з корпоративних відносин. Оскільки позов ОСОБА_1 стосується діяльності та управління АГК «Автолюбитель 104», то спір має розглядатись за правилами господарського судочинства.

05 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до Московського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року, визнано незаконними рішення зборів АГК «Автолюбитель 104» від 12 квітня 2016 року про обрання ОСОБА_2 головою кооперативу та затверджений на зборах статут. Вказані судові рішення мають преюдиціальне значення, отже висновок суду про те, що спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, є помилковим.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на корпоративні відносини не мають ніякого відношення до відносин обслуговуючого, неприбуткового кооперативу АГК «Автолюбитель 104».

04 вересня 2020 року АГК «Автолюбитель 104» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою; закриваючи провадження за позовом ОСОБА_3 суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дотримався норм процесуального та матеріального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що АГК «Автолюбитель 104» є юридичною особою, що створена з метою задоволення потреб його членів, для чого на виділеній у користування території створює умови для задоволення потреб громадян у будівництві, придбанні, експлуатації, облаштуванні та ремонту індивідуальних гаражів та гаражного комплексу, інженерних мереж та необхідної інфраструктури, охорону майна та інше, за кошти членів кооперативу, та діє на основі самоорганізації, самоврядування і самоконтролю.

ОСОБА_1 є членом АГК «Автолюбитель 104».

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АГК «Автолюбитель 104» з вимогою визнати протиправними об`єднання зборів АГК «Автолюбитель 104», проведені 05 лютого 2017 року та 19 лютого 2017 року; визнати незаконними рішення, прийняті зборами членів АГК «Автолюбитель 104» 19 лютого 2017 року, якими було прийнято рішення про: затвердження звітів про роботу кооперативу та ревізійної комісії; затвердження нового списку членів кооперативу; внесення змін до статуту кооперативу; встановлення розміру щомісячного членського внеску; можливість залучення нових членів кооперативу, які згодні побудувати на даху нижніх гаражів собі парковку або гаражі; обрання нового правління кооперативу в складі шістьох осіб та нової ревізійної комісії у складі трьох осіб.

Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що АГК «Автолюбитель 104» є обслуговуючим кооперативом, а тому відносини між його членами є корпоративними і заявлений у цій справі спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. При цьому, суд першої інстанції посилався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові 27 лютого 2019 року в справі № 738/1772/17 (провадження № 14-45цс19), в якому зазначено, що спори між учасниками споживчого товариства або між споживчим товариством і його членом, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності цього товариства, є такими, що виникають з корпоративних відносин, а тому підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Стаття 20 ГПК України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.

За змістом положень статті 167 ГК України корпоративні відносини це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 ГК України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності до підприємств колективної власності.

Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (стаття 93 ГК України).

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (стаття 94 ГК України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами статей 83, 85, 86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України «Про кооперацію».

За змістом положень статей 2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Обслуговуючий кооператив це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (статті 2, 23 Закону України «Про кооперацію»).

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18, провадження № 14 170цс19 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/81691869).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, ухвала Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року є законною, постановленою з дотриманням норм процесуального права, правові підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина