Номер провадження: 22-ц/813/1884/20
Номер справи місцевого суду: 520/9947/17
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/9947/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ,

- відповідачі - 1) ОСОБА_3 , 2) Київська районна адміністрація Одеської міської ради, 3) Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням (квартирою), за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Огренич І.В. 19 червня 2018 року,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі ордеру від 03 червня 2003 року № 5909 серії КР їй було видано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею - 28,43 кв. м., яка складається з двох кімнат площею - 17,2 кв. м. та 11,2 кв. м., ванної кімнати (санвузлом) - 2,9 кв. м., туалета - 1,4 кв. м., кухні - 8,2 кв. м., коридора -9,0 кв. м.. В зазначеній квартирі зареєстровані чотири особи, а проживають лише дві особи, а саме - позивачка ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ..Відповідач ОСОБА_3 вибув з квартири АДРЕСА_1 та переїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. Через наявність реєстрації відповідача, який в спірній квартирі не проживає, позивачка позбавлена можливості приватизувати квартиру, що порушує її інтереси, а також інтереси неповнолітньої дитини, а тому вона вимушена звернутись до суду з вищезазначеним позовом (а. с. 2 - 4).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року вищевказаний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 139 - 142).

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вищенаведеного позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, щовін заперечує свій факт відсутності більше ніж 6 місяців у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями закордонного паспорту відповідача, згідно якого він дійсно виїжджав до Російської Федерації, але не знаходився за межами України більше ніж 6 місяців. Зазначає, що через перебування батьків у безпорадному стані, відповідач вимушений був перевести свою пенсію у 2015 році до Російської Федерації та звільнитись з роботи з метою догляду за батьками. У 2016 році помер його батько, ОСОБА_5 та зараз у Російський Федерації проживає його мати - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка потребує догляду. Відповідач також зазначив, що постійним його місцем проживання є квартира АДРЕСА_1 , а будинок за адресою: АДРЕСА_2 є тимчасовим мешканням відповідача.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Булгаров О.О. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Позивачка та її представник - адвокат Тищенко С.Ю. проти апеляційної скарги заперечували. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 також заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить її відхилити. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду. Вказує на низку письмових доказів на спростування доводів апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість інших учасників про розгляд справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників, які в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 9, 64, 65, 71, 72, 107 ЖК УРСР) та процесуального (ст. ст. 79, 80, 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

23 лютого 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..

На підставі ордеру від 03 червня 2003 року № 5909 серії КР їх сім`ї було видано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,43 кв.м., яка складається з двох кімнат площею - 17,2 кв.м. та 11,2 кв.м..

29 березня 2005 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання двох малолітніх дітей, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4

01 листопада 2010 року Київським районним судом м. Одеси по цивільній справі №2-6873/10 було ухвалено рішення про розірвання вищевказаного шлюбу.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дітьми залишилися проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2013 року позивачка змінила своє шлюбне прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » (свідоцтво про зміну імені від 30.10.2013 року, актовий запис №93).

Згідно довідки про склад сім`ї в спірній квартирі зареєстровані чотири особи, ОСОБА_2 , 2003 р.н., ОСОБА_8 ,1997 р.н., ОСОБА_4 , 1974 р.н., ОСОБА_3 , 1963 р.н..

ОСОБА_3 вибув з вищевказаної квартири на постійне місце проживання до Російської Федерації.

Зазначена квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності, а тому для виниклих правовідносин потрібно застосовувати норми Житлового кодексу Української РСР Кодексу.

Між сторонами виникли правовідносини щодо права користування жилим приміщенням (квартирою).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР).

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (стаття 107 ЖК УРСР).

В пункті 11 Постанови ПВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п. 5 ст. 71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. (Абзац перший пункту 11 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 13 ( v0013700-92 ) від 25.12.92). На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обраннястороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. N 477 "Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи"). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами глави 5 ЦПК України, а саме частини 1 статті 79 ЦПК України, частини 1 статті 80 ЦПК України, частини 6 статті 81 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції викладено вірний висновок про доведення обставин на які позивачка посилається як на підставу вимог позову, заперечень проти доводів відповідача.

На підтвердження факту не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 матеріали справи містять: атестат ОСОБА_3 про зняття з обліку у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон від 21.09.2015 року № 65; лист - запит Пенсійного фонду Російської Федерації за №11-21/6853 від 31.08.2015 року щодо направлення пенсійної справи у зв`язку зі зверненням ОСОБА_3 ; заяву ОСОБА_3 на ім`я начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 08.09.2015 року - згідно яких вбачається та міститься інформація про те, що ОСОБА_3 дійсно змінив місце свого постійного проживання та власноручно зазначав у своїй заяві, що він вибуває на постійне місце проживання до іншої Держави; - ухвала Пензенського обласного суду Російської Федерації від 13.05.2016 року, в якій вказується, що ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, викликався у встановленому законом порядку за адресою його реєстрації за місцем проживання, які знаходяться у справі, - АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі апелянт не спростовує відомості вищенаведених письмових доказів.

Посилання відповідача на спростування факту його відсутності у квартирі АДРЕСА_1 , що на думку останнього підтверджується відомостями закордонного паспорту відповідача, згідно якого він дійсно виїжджав до Російської Федерації, але не знаходився за межами України більше ніж 6 місяців, на увагу суду не заслуговують, адже вказаний у даному абзаці доказ не є достатнім, достовірним у розумінні вищевказаних правил глави 5 ЦПК України.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів представника ОСОБА_3 - адвоката Булгарова О.О., а також для прийняття доводів апеляційної скарги у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 березня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе