Справа № 725/3504/18
Провадження № 22-ц/4808/643/20
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Тисменицького районного суду від 05 березня 2020 року, у складі судді Хоминець М.М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, про застосування наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що 07.09.2007 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №300/ФКВ-07, згідно умов якого, позичальнику надано банком кредитні кошти у розмірі 87625 доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 06.09.2032 року. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ТзОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 07.09.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. за реєстровим номером 2065, згідно умов якого в іпотеку ТзОВ «Український промисловий банк» передано майнові права на нерухоме майно, а саме майнові права на будинок АДРЕСА_1 НОМЕР_1 блоку «Б» « ІНФОРМАЦІЯ_1 » малоповерхового житлового комплексу «Західний» В урочищі «Чобіт» с. Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області.

30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, що підтверджується нотаріально посвідченою випискою з договору.

08.10.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар» (покупець) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 2. На підставі даного договору АТ «Дельта Банк» продало ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар» права вимоги за кредитним договором № 300/ФКВ-07 від 07.09.2007 року, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 , зі змінами та доповненнями до нього, а також за договорами забезпечення за ним. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.06.2018 р. №128034444 стало відомо, що у записі про іпотеку 7267746 змінено сторону іпотекодержателя на ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2016 року у справі №910/15048/16 визнано недійсним договір купівлі - продажу прав вимоги № 2 від 08.10.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1197, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар». Зобов`язано ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар» повернути ПАТ «Дельта Банк» оригінал кредитного договору № 300/ФКВ-07 від 07.09.2007 року з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов`язання, що передані згідно акту приймання-передачі прав вимоги від 08.10.2014 року.

Позивач просив суд застосувати до відносин сторін наслідки недійсності договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 08.10.2014 року шляхом визнання ПАТ «Дельта Банк» стороною (кредитором) за кредитним договором від 07.09.2007 року № 300/ФКВ-07, стороною (іпотекодержателем) за іпотечним договором від 07.09.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. за реєстровим номером 2064; внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо «Відомостей про суб`єктів» у записі: номер запису про іпотеку 7267746 - змінити іпотекодержателя із ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар» на ПАТ «Дельта Банк» та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Тисменицького районного суду від 05 березня 2020 року у позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов А.В., про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним та обґрунтованим, а допущені в процесі розгляду справи порушенням норм процесуального та матеріального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначає, що у АТ «Дельта Банк» виникло право на застосування наслідків недійсності правочину шляхом визнання прав іпотекодержателя та відновлення обтяжень, оскільки на даний час не відновлене в повному обсязі попереднє становище позивача, а також права та обов`язки, які існували до укладення недійсного правочину.

Вважає, що Тисменицький районний суд залишив поза увагою те, що позов АТ «Дельта Банк» окрім вимоги про внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно містить позовні вимоги про визнання прав, а саме визнання ПАТ «Дельта Банк» стороною (кредитором, іпотекодержателем) за кредитним договором від 07.09.2007 року №300/ФКВ-07, іпотечним договором від 07.09.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. за реєстровим номером 2064, укладеним з ОСОБА_1 , тобто іншою стороною (позичальником, іпотекодавцем) у яких є саме відповідач ОСОБА_1 .

Отже, АТ «Дельта Банк» заявило вимогу про застосування наслідків недійсності правочину як самостійну вимогу після ухвалення господарським судом рішення про недійсність самого правочину. Таке рішення позивачем (апелянтом) прийнято в зв`язку з невизнанням відповідачем прав АТ «Дельта Банк» як кредитора та іпотекодержателя (сторони) за договором кредиту та іпотеки, укладеним ОСОБА_1 .

Апелянт, просив скасувати рішення Тисменицького районного суду від 05.03.2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ «Дельта Банк» задовольнити в повному обсязі.

Апелянт в апеляційній скарзі просив розгляд справи проводити без участі його представника.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не був стороною договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 08.10.2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар», який на підставі рішення господарського суду м. Києва від 05.12.2016 р. визнано недійсним, та наслідки недійсності якого просить застосувати позивач, тому ОСОБА_1 відповідно не може вважатися належним відповідачем у даній справі, оскільки вимога на виконання недійсного правочину за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Судом встановлено, що 07.09.2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 300/ФКВ-07, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 87625 доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 06.09.2032 року. (а.с.13-16).

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ТОВ «Укрпромбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 07.09.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. за реєстровим номером 2065, згідно умов якого в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк» передано майнові права на нерухоме майно, а саме майнові права на будинок АДРЕСА_1 НОМЕР_1 блоку «Б» « ІНФОРМАЦІЯ_1 » малоповерхового житлового комплексу «Західний» в урочищі «Чобіт» с. Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.18-19).

30.06.2010 р. між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань «Укрпромбанку» на користь «Дельта Банку», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, як вбачається з постанови Вищого Господарського суду України від 22.06.2017 року, якою залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 року у справі № 910/15048/16.

08.10.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар» (покупець) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим № 1197, на підставі якого АТ «Дельта Банк» продало ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар» права вимоги за кредитним договором № 300/ФКВ-07 від 07.09.2007 р., укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та відповідачем ОСОБА_1 , зі змінами та доповненнями до нього, а також за договорами забезпечення за ним (а.с.20-32).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2016 року, яке набрало законної сили, у справі № 910/15048/16 визнано недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 08.10.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1197, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар»; зобов`язано ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар» повернути позивачу оригінали кредитних договорів з усіма змінами та доповненнями до них, договорів, що забезпечують виконання зобов`язання, що передані згідно акту приймання-передачі прав вимоги від 08.10.2014 р. по клієнтах-боржниках банку, у тому числі по ОСОБА_1 (а.с.44-55).

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України, відповідно до ч.ч. 1-5 якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно позовної заяви, позивач звернувся в суд за захистом свого права з вимогою застосувати наслідки недійсності правочинів, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2016 року у справі № 910/15048/16 та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Сторонами недійсного договору купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 08.10.2014 року були ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар» (покупець).

Відповідач ОСОБА_1 є стороною кредитного договору (позичальником)№300/ФКВ-07 та іпотечного договору (іпотекодавцем) від 07.09.2007 року, предметом якого є майнові права на нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_2 блоку АДРЕСА_3 який знаходиться в АДРЕСА_4 , де іншою стороною (іпотекодержателем) виступає ТзОВ «Укрпромбанк».

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція - це поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоду, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

За правилами цієї статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише щодо сторін такого правочину, тобто за умовами недійсного правочину договору купівлі-продажу прав вимоги №2 від 08.10.2014 року зобов`язано ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар», як сторону недійсного договору, повернути ПАТ «Дельта Банк», як іншій стороні правочину, оригінали кредитних договорів з усіма змінами та доповненнями до них, договорів, що забезпечують виконання зобов`язання.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Згідно із ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивач не навів та матеріали справи не містять достатніх доказів, які б об`єктивно доводили, що відповідач ОСОБА_1 не визнає ПАТ «Дельта Банк» іпотекодержателем або оспорює його права за іпотечним договором №300/ФКВ-07 від 07.09.2007 року.

Наведеним спростовуються доводи апелянта, що суд залишив поза увагою те, що позов ПАТ «Дельта Банк», крім вимоги про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, містить також вимоги про визнання прав, а саме визнання ПАТ «Дельта Банк» стороною (кредитором, іпотекодержателем) за кредитним договором №300/ФКВ-07 від 07.09.2007 року та іпотечним договором №300/ФКВ-07 від 07.09.2007 року, укладеним з ОСОБА_1 , тобто іншою стороною (іпотекодавцем), яким є саме відповідач ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 не був стороною договору купівлі-продажу прав вимоги №2 від 08.10.2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Авістар», яке рішенням Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2016 року визнано недійсними, та наслідки недійсності якого просить застосувати позивач, то, відповідно, ОСОБА_1 не може вважатися належним відповідачем у справі, оскільки вимоги на виконання недійсного правочину за правилами реституції можуть бути пред`явлені тільки стороні недійсного правочину.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов не містить правових обґрунтувань порушення прав ПАТ «Дельта Банк» відповідачем ОСОБА_1 , оскільки він не є стороною договору, який судом визнано недійсним, а тому позивачем не доведено порушення, невизнання або оспорювання його прав іпотекодержателя, на захист яких він звернувся в суд з даним позовом.

Позивачем не визначено відповідачів за вимогами про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про Державну реєстрацію іпотеки та Державну реєстрацію обтяжень щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки згідно іпотечного договору від 07.09.2007 року шляхом визнання іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк», оскільки ОСОБА_1 не є належним відповідачем за такими вимогами.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 05 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин