Провадження № 2/761/1861/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Гриб Д.В., Бондар О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у м. Києві, Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

01.08.2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за завдану майнову шкоду протиправною бездіяльністю відповідача, яка полягає у невнесенні до ЄДРДР заяв про злочин, скоєний працівниками АТ КБ «Приватбанк», не проведенні досудового розслідування у розмірі коштів, що позивач не отримала з 04 жовтня 2018 року - 50 000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за немайнову шкоду, завдану протиправною бездіяльністю відповідача, яка полягає у невнесенні до ЄДРДР заяв про злочин, скоєний працівниками АТ КБ «Приватбанк», не проведенні досудового розслідування, що призвело до смерті ОСОБА_2 1 000 000,00 грн.

Вимоги обгрунтовані тим, що 04.10.2018 року позивач прийшла до відділення АТ КБ «ПриватБанк» на проспекті Перемоги, буд.27-А у м.Києві, щоб отримати банківську картку для виплати пенсії ОСОБА_2 замість тієї, що залишилась у банкоматі. Позивач надала необхідні документи у відділенні банку для отримання пенсії, проте пенсію видати відмовились на тій підставі, що у довіреності не було зазначено про отримання пенсії. В цей же день було викликано поліцію до відділення, проте заява про вчинення злочину до ЄДРДР внесена не була.

Повторно 14.03.2019 року позивач прибула до відділення АТ «Приватбанку» для вирішення питання, проте воно вирішене не було та позивач викликала працівників поліції, які також не внесли її заяву до ЄДРДР.

Позивач звернулась до суду із скаргою щодо неправомірних дій працівників Шевченківського управління поліції та постановою слідчого судді у справі №761/11916/19 її скаргу було задоволено.

Посилаючись на положення ч.6 ст.1176, 1167, 1173 ЦК України, позивач звернулась до суду з цим позовом, оскільки упродовж 10 місяців працівники правоохоронних органів не притягують до відповідальності працівників Банку. Як зазначає позивач, внаслідок неотримання пенсії, вона не мала можливості придбати ліки та продукти харчування прикутому до ліжка інваліду ІІ групи, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . А тому вважає, що оскільки не можливо компенсувати моральну шкоду, має бути відшкодовано 50 000,00 грн. так як відповідач не вніс до ЄДРДР заяву про вчинений працівниками Банку злочин, не провів розслідування упродовж значного періоду часу - 10 місяців.

23.10.2019 року до суду надійшов відзив представника Головного управління Національної поліції України у м. Києві в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що Кримінально-процесуальним законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди в разі можливої бездіяльності органів досудового розслідування. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено випадки в яких відшкодовується шкода. Крім того, позивачем не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивач не зазначає за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. До позовної заяви не надано рішення суду яким встановлена незаконність дій посадових осіб органів досудового розслідування.

28 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що вони не є належним відповідачем, оскільки звернення до суду з позовом стало наслідком неправомірних дій працівників АТ «Приватбанк» та Головного управління національної поліції у м.Києві. Позивач не має жодних претензій до Казначейства. Головне управління Казначейства в м.Києві не відповідає за зобов`язаннями держави, не є розпорядником коштів Державного бюджету України. Ототожнення Головного управління Казначейства з Державою Україна є помилковим і не ґрунтується на нормах чинного законодавства України. Згідно із ст.25 Бюджетного кодексу України Казначейсьтво здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Механізм виконання судових рішень, боржником за якими є державний орган, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників». Позивачем не надано судового рішення, яким визнано неправомірними дії Головного управління Національної поліції у м.Києві, що є однією з обов`язкових умов цивільно-правової відповідальності.

Відповідь на відзиви до суду не надходила.

В судовому засіданні, яке відбулось 06.02.2020 року позивач заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання, яке відбулось 16.04.2020 року позивач не з`явилась звернулась до суду з клопотанням про слухання справи в її відсутність.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції України в м.Києві в судовому засіданні, яке відбулось 06.02.2020 року позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. В судове засідання, яке відбулось 16.04.2020 року представник не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві в судове засідання представника не направило, хоча належним чином було повідомлено про час та місце слухання справи, звернулись до суду із клопотанням про відкладення слухання справи.

Суд з врахуванням матеріалів справи, враховуючи що відповідачі направили відзив на позовні вимоги та суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті, прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявленого клопотання про відкладення слухання справи.

А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши думку позивача, представника відповідача (Головного управління Національної поліції України у м. Києві), врахувавши відзиви відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за наступних підстав.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з положеннями ч.1 статті 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про:

1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;

7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Закон пов?язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Стаття 23 ЦК України встановлює, яку форму може набувати моральна шкода, та в яких випадках вона може бути заподіяна особі. Перелік не має вичерпного характеру.

Оскільки моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей).

Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово.

Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 05.04.2019 року (справа №761/11916/19) було задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважених посадових осіб Шевченківського управління поліції ГУНП у м.Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за усним повідомленням про злочин ОСОБА_1 , що було зареєстроване до ЄО № 85909 від 04.10.2018 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявниці витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Як встановлено судом та зазначено в ухвалі суду, 04.10.2018 року о 16 год. 52 хв. ОСОБА_1 було здійснено виклик по спецлінії «102» у зв`язку з неправомірною відмовою працівниками відділення ПАТ «Приватбанк», що розташоване в м.Києві по просп.Перемоги, 27-А, їй, як представнику ОСОБА_2 , що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в отриманні банківської картки для виплати пенсії, чим фактично позбавлено останнього права на життя, так як позбавлено єдиного засобу до існування інваліда ІІ групи можливості отримати пенсію.

Такі дії мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.397 КК України.

Разом із тим, таке повідомлення про злочин ОСОБА_1 було зареєстроване до ЄО №85909 від 04.10.2018 року Шевченківського УП ГУ НП у м.Києві та списано до справи управління.

Позивач надала суду копію супровідного листа про направлення Шевченківському УП ГУНП у м.Києві ухвали суду від 05.04.2019 року для виконання.

Проте судом не встановлено, що вказана ухвала отримана адресатом та не надано доказів її виконання.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності Шевченківського УП ГУ НП у м.Києвіщодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі її усної заяви про кримінальне правопорушення від 04 жовтня 2018 року свідчить про реалізацію останньою можливості оспорення процесуальної діяльності правоохоронного органу і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Таким чином, судом не встановлено дій з боку Шевченківського УП ГУ НП у м.Києві - Головного управління Національної поліції України у м. Києві, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування їй моральної шкоди на підставі статей 1176, 1167, 1173 ЦК України.

Крім того, стаття 176 ЦК України визначає, що Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Варто зазначити, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою) від 3 жовтня 2001 року справа N 1-36/2001, N 12-рп/2001 зазначено, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями (стаття 32 Цивільного кодексу Української РСР). Згідно з частиною першою статті 33 Цивільного кодексу держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна (стаття 32 Цивільного кодексу Української РСР).

Отже, діюче законодавство України не покладає на Державну казначейську службу України та Головне управління державної казначейської служби в м.Києві, як структурний підрозділ, відповідальність за юридичні особи, створені державою.

А тому повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77-82, 141, 213, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у м. Києві, Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування моральної та матеріальної шкоди- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г.Притула