ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4550/20 Справа № 177/402/19 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 177/402/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С..

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Гейківська сільська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року, яке постановлено суддею Строговою Г.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 07 лютого 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона проживає в будинку АДРЕСА_1 з травня 2008 року, який належав ОСОБА_2 , яка тяжко хворіла та потребувала стороннього догляду.

Останні декілька років, до смерті ОСОБА_2 , позивач постійно доглядала її, тому за життя остання виявила бажання подарувати позивачу будинок, в якому проживає, та попросила її переїхати у нього постійно жити, оскільки там ніхто не проживає, а документи, що підтверджують право власності позивача на цей будинок, ОСОБА_2 обіцяла зробити пізніше.

У 2008 році позивач переїхала жити в зазначений будинок, де робила ремонти приміщень, оплачувала комунальні послуги, та вчиняла інші необхідні дії для підтримання майна в належному стані.

Оскільки ОСОБА_2 хворіла та не змогла повністю оформити документи на право власності на будинок, остання попросила позивача допомогти оформити їй документи, для чого видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважувала позивача бути її представником в усіх питаннях, пов`язаних з державною реєстрацією вище вказаного будинку.

В листопаді 2009 року стан здоров`я ОСОБА_2 погіршився і вона вирішила подарувати позивачу будинок, про що власноруч написала договір дарування, згідно якого будинок АДРЕСА_1 подарувала позивачу та передала всі наявні в неї документи на будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла та після її смерті позивач вже не могла займатися оформленням документів на будинок.

Договір дарування на будинок ОСОБА_2 склала власноруч, про що були обізнані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Подароване позивачу нерухоме майно складається з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 17,2 кв.м., сарай літ. Б,В, погреб літ. Г, вбиральня літ. д, водяна колонка І, басейн 11, замощення ІІІ, право власності на який позивач бажає визнати в порядку набувальної давності.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ.А-1, житловою площею 17,2 кв.м., сараїв літ. Б,В, погребу літ. Г, вбиральні літ.Д, водяної колонки І, басейну ІІ, замощення ІІІ, за набувальною давністю.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що вона безперервно користується спірним будинком та вважає, що її позовні вимоги повинні бути задоволені на підставі ст. 344 ЦК України. Позивач вважає, що на день смерті ОСОБА_2 не була власником спірного будинку, оскільки всі документи на нього передала позивачу, а позивач з 2008 року по теперішній час постійно та безперервно користувалась спірним будинком.

Позивач вважає, що нею було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , якій, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.08.1993 року, належав будинок АДРЕСА_1 (а.с.18,21).

25.12.2000 року, за життя ОСОБА_6 склала заповіт, яким вона заповіла усе належне їй майно на день смерті ОСОБА_2 , який нескасований та незмінений (а.с.20,53).

ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , якій він за життя належав на підставі свідоцтва про право на спадщину.

За життя ОСОБА_2 не встигла зареєструвати спадщину після смерті ОСОБА_6 належним чином, так як померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 (а.с.50-56).

Як видно з довідки, виданої Виконкомом Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 13.11.2018 року № 863, за адресою: АДРЕСА_1 , постійно проживає з 2008 року позивач ОСОБА_1 (а.с.27).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено.

У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , по теперішній час продовжує безперервно проживати у вказаному будинку, володіє та відкрито користується даним будинком, господарчими побудовами, доглядає за будинком та надвірними спорудами, утримує його, постійно робить в ньому ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги за цією адресою, тобто безперервно та відкрито володіє цим майном більше 11 років.

При цьому слід зауважити, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок була набувальна давність, а позивач знала, що спірний будинок належав на праві власності ОСОБА_2 , тобто знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, про те, що позивач не є добросовісним набувачем з підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, немає.

Отже, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто, фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Така правова позиція висловлена Великою ПалатоюВерховногоСуду в Постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона вважає, що на день смерті ОСОБА_2 не була власником спірного будинку, оскільки всі документи на нього передала позивачу, а позивач з 2008 року по теперішній час постійно та безперервно користувалась спірним будинком, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, та не спростують висновків суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що нею було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач отримала право на користування спірним житловим будинком і знала, що даний будинок належав ОСОБА_7 , а тому дія статті 344 ЦК України не поширюється на дані правовідносини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору виконав вимоги ст.ст. 89, 264 ЦПК України та у відповідності до зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, висновки суду обгрунтовані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: