КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №759/15320/19

провадження 22-ц/824/3245/2020

24 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерне товариство СП "Партнер" до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчука Степана Миколайовича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року в складі судді Шум Л. М.,

встановив:

У серпні 2019 р. Приватне акціонерне товариство СП «Партнер» (далі - ПрАТ СП «Партнер») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість по договору № 4737 від 27.02.2008 р. в сумі 27 109,07 грн, з яких: основна заборгованість - 11 200 грн; пеня - 14 616 грн; сума інфляційних втрат - 985,15 грн, 3% річних - 307,92 грн. Також просив відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 лютого 2008 року між сторонами укладено договір № 4737 на зберігання і охорону автомобіля, відповідно до умов якого позивач бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів автовласника на автостоянці № АДРЕСА_1 в металевому навісі № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , а автовласник ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання вчасно проводити оплату за охорону автомобіля та грошові внески на відшкодування витрат підприємству.

Позивач належним чином виконує свої обов`язки за договором, укладає договори з постачальниками електроенергії, здійснює пропускний і внутрішній режим, забезпечує цілодобову охорону об`єкта, сплачує всі податки згідно чинного законодавства, що підтверджується відповідними рахунками по сплаті, несе повну матеріальну відповідальність за переданий йому на зберігання автомобіль з дати передачі на зберігання та запису в журналі.

Оскільки відповідач з січня 2017 року припинив сплачувати за послуги автостоянки, за період з 01.01.2017 по 11.08.2019 не сплатив жодного обов`язкового платежу за послуги автостоянки та охорони, ігнорує всі пропозиції позивача щодо погашення заборгованості, у зв`язку з чим виникла заборгованість, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП "Партнер" суму боргу в розмірі 11 200 грн, пеню у розмірі 2 000 грн, суму інфляційних втрат - 986,15 грн, 3% річних - 307,92 грн та судовий збір в сумі 1 018,13 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук С. М. просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що між сторонами було укладено договір на зберігання транспортного засобу, предметом якого є послуга підприємства із зберігання та охорони на автостоянці № АДРЕСА_1 транспортного засобу, переданого автовласником, і повернення йому автомобіля у цілісності і схоронності.

Позивач не має жодних законних прав на автостоянку АДРЕСА_1 , та яка визначена умовами п.п. 1.1, 1.2, 2.1 договору від 27 лютого 2008 №4737 як невід`ємна частина послуги зі зберігання та охорони транспортного засобу відповідача.

Також зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №115 затверджені Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках. Ні вказаними Правилами, ні ДБН В.2.3-15:2007 «Споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів» , ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не визначено правового статусу автостоянки як об`єкту нерухомого майна у вигляді будівлі, споруди чи цілісного майнового комплексу, а тому автостоянка є певною частиною земельної ділянки, спеціально обладнаної для зберігання транспортних засобів, а об`єктом нерухомого майна виступає саме земельна ділянка, а не автостоянка як вид нерухомого майна.

Отже, позивач як суб`єкт господарської діяльності , надаючи публічні послуги зі зберігання транспортних засобів на автостоянці, що є предметом договору, повинен мати необхідний обсяг цивільних прав щодо земельної ділянки як об`єкту нерухомого майна з використанням якої надаються такого виду послуги, за відсутності необхідних юридичних прав на яку такі послуги зі зберігання не матимуть правомірного характеру та є незаконними і не можуть бути предметом договору зберігання транспортного засобу.

В квітні 2018 року відповідачу стало відомо, що відносно земельної ділянки площею 7,44 га (1189 кв.м.), яка знаходиться в АДРЕСА_1 , не приймалися рішення Київської міською радою про передачу у власність чи в користування на умовах оренди ПрАТ СП «Партнер» для використання її під розміщення автостоянки для надання послуг зі збереження та охорони транспортних засобів, про що свідчить відсутність державної реєстрації будь-яких прав на вказану земельну ділянку.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20 лютого 2007 року у справі №3/101 СП «Партнер» зобов`язано звільнити незаконно зайняту земельну ділянку площею 11089 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (без номерної адреси), передавши її Київській міській раді.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15 листопада 2010 року у справі №44/32 у задоволенні позову СП «Партнер» до Київської міської ради про визнання права на оренду земельної ділянки, зобов`язання укласти договір оренди земельних ділянок відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що Київською міською радою не приймалось рішення про укладення договору оренди, зокрема, земельної ділянки площею 11082,32 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ).

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки вказаним обставинам та дійшов помилкового висновку про наявність у відповідача боргу, безпідставно стягнув на користь позивача грошові кошти за надання незаконних послуг, розрахунок яких був проведений на підставі правового акту позивача, який суперечить закону.

Також зазначив, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 1 листопада 2019 року відкрито провадження у справі №759/20035/19 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ СП «Партнер» про визнання недійсним договору зберігання транспортного засобу.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ СП "Партнер" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Свої доводи мотивує тим, що предметом даного позову є стягнення заборгованості за чинним договором. Рішення в даній справі прийнято у повній відповідності до ст.10,11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог. Питання законності землекористування не стосується даної справи і виходить за межі судового розгляду і не мають досліджуватися.

Також зазначив, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до рішення Ленінградської ради народних депутатів №669 від 26.08.1991 року передана в експлуатацію ПрАТ СП «Партнер». Дане рішення не скасовано та є чинним. Факт відсутності договору оренди земельної ділянки не є обставиною, яка впливає на дійсність договору зберігання та експлуатації та звільняє сторони від виконання договору. Доводи відповідача щодо недійсності договору на підставі рішень Господарського суду м. Києва з питань землекористування не стосуються договору зберігання та послуг. Жодних обставин та рішень про визнання договору недійсним не існує, жодних належних та допустимих доказів недійсності договору не надано.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 не виконує свої зобов`язання по договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка за період з січня 2017 по серпень 2019 року становить 11 200 грн. З урахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України вказана заборгованість підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Враховуючи ту обставину, що розмір пені -14 616 грн значно перевищує заборгованість по основному боргу, з урахуванням положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені до 2 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

27 лютого 2008 року між СП "Партнер" та автовласником ОСОБА_3 укладено договір №4737, за умовами якого підприємство бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні автомобіля автовласника в металевому навісі № НОМЕР_2 на автостоянці №2, що належить ОСОБА_2 , а автовласник зобов`язаний вносити кожного місяця грошові внески на відшкодування витрат підприємству. Автовласник вносить грошові кошти не пізніше 10 числа кожного місяця. Вартість послуг в період дії договору визначається підприємством виходячи з витрат на забезпечення схоронності транспортного засобу (п.1.1, п. 4.1.2, п. 5.1 договору).

Автовласник при затримці оплати наданих послуг, згідно калькуляції підприємства, сплачує підприємству крім боргів, штрафні санкції у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день прострочення ( п.6.2).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно із ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони ( замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши, що у відповідності до умов укладеного договору підприємство виконує свої обов`язки зі зберігання й охорони майна, несе експлуатаційні витрати на його утримання, а відповідач з січня 2017 по серпень 2019 року не здійснював оплату наданих послуг, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить доводів в частині визначення судом першої інстанції розміру заборгованості, а тому у вказаній частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач, як суб`єкт господарської діяльності, надаючи публічні послуги зі зберігання транспортних засобів на автостоянці, не мав необхідного обсягу цивільних прав щодо земельної ділянки, з використанням якої надаються такого виду послуги, є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до розпорядження Представника Президента України від 01 вересня 1992 №383 «Про передачу відкритих автостоянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 підприємству « Партнер », автостоянку № АДРЕСА_2 та автостоянку АДРЕСА_1 , передано малому підприємству «Партнер» в експлуатацію (а.с. 17).

Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 09.10.1996 видано розпорядження №1293 про перереєстрацію малого державного комунального підприємства по експлуатації та будівництву індивідуальних гаражів та автостоянок «Партнер» в спільне підприємство «Партнер» у формі закритого акціонерного товариства (а.с.18).

Відповідно до витягу з бази даних міського земельного кадастру станом на 14.07.2017 землекористувачем земельної ділянки (код 75:005:003) площею 11089,32 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 є ПрАТ СП «Партнер » (а.с. 81).

Відсутність рішення Київської міської ради щодо передачі вказаної земельної ділянки позивачу, а також відсутність інформації щодо державної реєстрації цієї земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на ней у міському земельному кадастрі не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП «Партнер» як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним. Жодного доказу, що позивач не надає відповідачу обумовлених договором послуг матеріали справи не містять.

Вказаний договір на час розгляду справи недійсним у встановленому законом порядку визнано не було.

Обставини, встановлені рішеннями Господарського суду міста Києва у справах №3/101 від 20 лютого 2007 року, №44/32 від 15 листопада 2010 року, не мають преюдиційного значення для даної справи, оскільки вони не стосуються предмета доказування в даній справі.

Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням. При цьому факт відсутності договору оренди земельної ділянки сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчука Степана Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк