ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5243/20 Справа № 212/1449/20 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року, ухваленого суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 30 березня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі Відповідач, ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я в сумі 188 920 грн. без утримання податків з доходу фізичних осіб та інших податкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 06.08.1980 по 23.12.1981 працював на посаді водія автомобіля БілАЗ з вивозу гірничої маси з кар`єру Криворізького «ЦГЗК», з 23.03.1992 по 23.03.1994 на посаді машиніста бульдозера Петрівського РУ Криворізького «ЦГЗК», з 02.02.2004 по 27.09.2013 працював на посад машиніста бульдозера дільниці по утриманню доріг Петрівського кар`єру ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

Рішенням МСЕК від 08.09.2015 позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі, третю групу інвалідності безстроково.

У зв`язку із отриманими профзахворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває біль, оніміння в руках та ногах, судоми в ліктьових м`язах, обмеження рухів у плечових, ліктьових суглобах, виражено утруднену ходу, загальну слабкість, задишку при помірному фізичному навантаженні, сухий кашель, головний біль, запаморочення, періодично похитування при ході, підвищення артеріального тиску, набряки гомілок, зниження слуху. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовій збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 до заявлених у позові вимог.

Скаржник вважає, що стягнутий судом першої інстанції розмір грошових коштів є недостатнім для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання внаслідок, якого позивач безстроково втратив 40% професійної працездатності та йому була встановлена третя група інвалідності у віці 56 років.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції не в достатній мірі врахував, що у зв`язку з професійним захворюванням, отриманим позивачем під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, повинен докладати додаткових зусиль та витрачати час для організації свого життя, позивач постійно відчуває біль в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, що позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя.

В апеляційній скарзі, відповідач ПрАТ «ЦГЗК», вказує на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, ставить питання про зміну судового рішення в частині зменшення визначеного судом розміру моральної шкоди до 50 000 грн.

При цьому, скаржник зазначає, що суд не врахував того факту, що у період роботи позивача на підприємстві відповідача, останній не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, не порушував технологію виробництва, тоді як позивач свідомо обрав місце роботи зі шкідливими умовами праці, тривалість роботи у шкідливих умовах залежала виключно від особистого волевиявлення позивача.

Відповідач вважає, що, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості, тому просить зменшити його до 50 000 грн.

Відзиви на апеляційні скарги не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, тоді, як апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена, з наступних підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 06.08.1980 по 23.12.1981 працював водієм автомобіля БілАЗ 548 на підприємстві відповідача, з 23.03.1992 по 23.03.1994 працював машиністом бульдозера Петрівського рудоуправління, з 02.02.2004 по 27.09. 2013 працював машиністом бульдозера на підприємстві відповідача: Петрівському кар`єрі, і був звільнений з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 32-39).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного на підприємстві ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» від 25.06.2015 встановлено наявність у ОСОБА_1 професійного захворювання вібраційна хвороба першої-другої ст. від комбінованої дії загальної та локальної вібрації, церебрально-периферичний ангіодистонічний синдром у сполученні з полірадикулоневропатією полі сегментарною попереково-крижовою (L4, L5, S1) переважно справа, (стан після дискектомії L4-L5, L5- S1 25.04.2013, 06.05.2013) зі стійким вираженим больовим та м`язово-тонічним синдромами, вираженим порушенням біомеханіки хребта та вираженими загальними статико-динамічними порушеннями, нейродистрофічними проявами у вигляді деформуючого артрозу колінних суглобів, ПФС першого-другого ступеню, деформуючого артрозу ліктьових суглобів, ПФС першого-другого ступеню, двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФС другого ступеню з порушенням трофіки кистей, зі стійким больовим синдромом. Т 75.2, із зазначенням його причини перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с. 12-15)

У пункті 16 Акту зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи машиністом бульдозера (у кар`єрі) на дільниці по утриманню доріг Петрівського кар`єру гірничо-транспортного цеху №2 виконував роботи по керуванню бульдозером під час переміщення гірничої маси, ґрунту, виконанню планувальних робіт у кар`єрі. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце порушень режимів експлуатації бульдозерів, підпадав під вплив підвищених параметрів загальної вібрації.

Також згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 16.04.2015 протокол №584, підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут, зокрема, 06.08.1980-23.12.1981- водій автомобіля БілАЗ- НОМЕР_1 ПАТ «Центральний ГЗК».

Згідно пункту 19 вказаного Акту враховуючи роботу ОСОБА_1 впродовж 18 років та 6 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо.

Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, Позивач 08.09.2015 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40% внаслідок професійного захворювання, третю групу інвалідності з 22.07.2015 безстроково, що підтверджується копією довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії НОМЕР_2 ААА №010531 від 08.09.2015, копією довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 865820 від 08.09.2015 (а.с. 8- 9, 10-11)

Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, зокрема виписними епікризами, з яких вбачається що він неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я з діагнозом: вібраційна хвороба (а.с. 16-31).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, керувався нормами статей 153, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що професійне захворювання позивачем отримано під час виконання останнім своїх трудових обов`язків, зокрема і на підприємстві відповідача та наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак не може повністю погодитись із визначеним судом до стягнення розміром моральної шкоди, і в цій частині, частково погоджується із доводами представника позивача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди та не погоджується із доводами відповідача про завищений судом розмір відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008р. від 08.10.2008 встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

За приписами ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 року визначено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди.

Відповідно до п.4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч.4 ст.43 Конституції України.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним, зокрема і на виробництві відповідача професійним захворюванням.

Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у останнього професійного захворювання, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, судовим переглядом встановлено, що перебуваючи у трудових відносинах з ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», впродовж 18 років та 6 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, позивач отримав професійне захворювання, наслідком, якого стала втрата професійної працездатності з 22.07.2015 первинно і безстроково в ступені 40% та встановлення третьої групи інвалідності, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому та незворотність негативних наслідків професійного захворювання на житті позивача.

Виходячи із обставин справи, колегія суддів приймає до уваги те, що позивачу, внаслідок професійного захворювання первинно і безстроково у липні 2015 року встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому, і вказує на незворотність негативних наслідків отриманого професійного захворювання на житті позивача, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 65 000 грн. до 85 000 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 65 000 грн. до 85 000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 рокув частині розміру моральної шкоди, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», на користь ОСОБА_1 з 65 000 (шестидесяти п`яти тисяч) грн. до 85 000 (вісімдесяти п`яти тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: