Справа № 350/790/20
Провадження № 22-ц/4808/1064/20
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Максимівим І.В. 13 липня 2020 року, повний текст якого складено 16 липня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 позов про стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідач, з яким вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ухиляється від матеріального утримання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилаючись на те, що відповідач є фізично здоровим та працездатним, інших осіб, які знаходяться на його утриманні не має, а також на те, що вона не працює, оскільки доглядає сина, ОСОБА_1 просила стягувати з ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі по 2 000 грн щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 13 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі по 2 000 грн щомісячно, починаючи стягнення з 15 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Цим же рішенням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 постановлено стягнути 2 000 грн витрат на правову допомогу. Крім того, з ОСОБА_2 в дохід держави стягнуто 840,80 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на недоведеність обставин, що мають значення для справи. Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що його матеріальне становище незадовільне, оскільки він ніде не працює, жодних доходів не має, проживає в житловому будинку батьків. Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що позивачка ОСОБА_1 отримує соціальну допомогу в розмірі 1 000 грн та допомогу польського уряду у зв`язку з народженням дитини на території Польщі. Відповідач ОСОБА_2 заперечує твердження позивачки про те, що він не утримував сина з народження, оскільки він неодноразово надавав їй грошову допомогу та купував необхідні для дитини речі, в тому числі ліжко-колиску. Крім того, апелянт вказує на те, що долучені ОСОБА_1 до матеріалів справи фотографії із зображеннями машин та будинку його батьків не мають жодного доказового значення для вирішення даної справи, а фотографії із зображеннями оголошень про продаж автомобільних запчастин не свідчать про те, що саме він є їх продавцем. Посилаючись на те, що він не відмовляється утримувати малолітнього сина, однак в змозі сплачувати аліменти у розмірі 1 000 грн, просить оскаржуване рішення суду, як незаконне та необґрунтоване, скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягувати з нього аліменти у розмірі 1 000 грн щомісячно чи у мінімальному розмірі.

У надісланому на адресу суду відзиві позивачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила, зазначивши, що у відповідача в наявності є автомобіль, який він обслуговує та витрачає на нього кошти. Також позивачка вказала, що ОСОБА_2 не спростував факт продажу ним запасних частин та автомобілів через мережу Інтернет. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 13 липня 2020 року без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції з врахуванням вимог ст. ст. 180-182 та 184 СК України вважав, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, може працювати та надавати матеріальне утримання своїй дитині, інших утриманців, крім сина ОСОБА_5 немає, а тому він повинен забезпечувати належний рівень життя своєму неповнолітньому сину. Також судом першої інстанції враховано матеріальний стан позивачки, яка не працює, оскільки перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 спроможний платити аліменти у розмірі 2000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. З цими висновками місцевого суду апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією виписки свідоцтва про народження, а тому згідно ст. 180 СК України вони зобов`язані утримувати його до досягнення повноліття (а.с. 5-6).

Згідно із частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Апеляційний суд зауважує, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року 1 779 грн, з 1 липня 1 859 грн, з 1 грудня 1 921 грн.

Вказані величини свідчать лише про мінімальний рівень матеріального забезпечення.

Таким чином, з врахуванням того, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, та враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дітей віком до 6 років, матеріальне становище сторін, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив розмір аліментів в сумі 2 000 грн щомісячно. Цей розмір аліментів є наближеним до прожиткового мінімуму на дитину і, на думку колегії суддів, забезпечуватиме лише мінімальні потреби сина сторін.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в даній справі було в повній мірі враховано обставини, зазначені в ст.182 СК України, зокрема: матеріальне становище матері дитини ОСОБА_1 , яка не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує тільки соціальну допомогу при народженні дитини у розмірі 1 000 грн у місяць; матеріальне становище платника аліментів відповідача ОСОБА_2 , який є працездатною особою молодого віку. Тому колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про задоволення позову.

При цьому колегія суддів вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, такий розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, а платник аліментів, враховуючи встановлені судом обставини, має можливість нести відповідні витрати. Аліменти у вказаному розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дитини.

Покликання апелянта ОСОБА_2 на необхідність зменшення визначеного розміру аліментів на утримання дитини до мінімального гарантованого розміру, а саме до 1 000 грн не заслуговують на увагу, оскільки закріплений на законодавчому рівні розмір прожиткового мінімуму не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що його матеріальний стан є незадовільним, оскільки будь-яких доказів свого дійсного майнового стану ні до суду першої, ні до апеляційної інстанцій ним подано не було.

Необґрунтованими є доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що позивачка ОСОБА_1 отримує допомогу польського уряду у зв`язку із народженням дитини на території Польщі, оскільки жодних документальних відомостей на підтвердження отримання нею такої допомоги сторонами не надано.

Не заслуговують уваги й твердження відповідача про те, що долучені ОСОБА_1 до матеріалів справи фотографії із зображеннями автомашин, будинку його батьків та оголошень про продаж автомобільних запчастин не мають жодного доказового значення для вирішення даної справи, оскільки судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів дані обставини до уваги не брались.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що відповідач у разі зміни матеріального чи сімейного стану, або ж погіршення здоров`я має право звернутися до суду із позовною заявою про зменшення розміру визначених судом аліментів, що передбачено ст. 192 СК України та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 № «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відповідача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 13 липня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин