Єдиний унікальний номер 243/3647/13-ц
Номер провадження 22-ц/804/1077/20
Єдиний унікальний номер справи 243/3647/13-ц
Номер провадження 22-ц/804/1077/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О.В.

суддів: Азевича В.Б., Никифоряка Л.П.,

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Анікєєнко Євгенія Олександрівна, на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святогірська міська рада, про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визнання права власності (суддя першої інстанції Пронін С.Г., повний текст рішення складено 10 грудня 2019 року),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Святогірська міська рада про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, збільшивши розмір позовних вимог під час розгляду справи та остаточно просив: виділити йому в натурі, як окремий об`єкт нерухомості 37/100 ідеальних часток із спільної частини нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівлю їдальні літ. «Ш-1», загальною площею 688,9 м. кв.; сарай «К-1»; визнати за ним право власності на окремий об`єкт нерухомості, а саме, - будівлю їдальні літ. «Ш-1», загальною площею 688,9 м. кв., та цегляний сарай «К-1», визнати за ним право спільної сумісної власності на 1/4 частину цегляної трансформаторної підстанції «З1-1» та на 1/2 частину цегляної котельні «З-1», загальною площею 42,5 м. кв., що знаходяться за вказаною адресою.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував наступним.

На підставі договорів дарування від 17 серпня 2007 року йому належить 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять: будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв.; цегляний сарай «К-1»; цегляна трансформаторна підстанція «З1-1»; цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв.

Враховуючи, що загальна площа вказаної будівлі їдальні «Ш-1» та цегляного сараю «К-1» дорівнює належним позивачу 37/100 ідеальним часткам нежитлових будівель зазначеної бази відпочинку, ОСОБА_1 просив суд задовольнити заявлені ним позовні вимоги (т. 1 а.с. 1-5, т. 3, а.с. 1).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святогірська міська рада, про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визнання права власності відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Анікєєнко Є.О., та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заявлений позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача зазначив, що з 04 лютого 2008 року позивач став власником 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що складається: з цегляного складу «А-1», загальною площею 81,3 кв. м; цегляної котельні «З-1», загальною площею 42,5 кв. м; цегляного овочевого цеху «І-1», загальною площею 32,8 кв.м.; цегляного сараю «К-1»; складу ПММ «М-1»; залізобетонного сараю «Н-1»; цегляного льоху «П»; цегляної майстерні`Т-1», загальної площею 45,3 кв.м; цегляного гаражу зі складом «Ф-1», загальною площею 93,7 кв.м; цегляної лазні-пральні «Ч-1», загальною площею 88,5 кв.м; цегляної їдальні «Ш-1», загальною площею 688,9 кв. м, цегляної вбиральні «Щ-1», цегляного спального корпусу № 2 «Г-1», загальною площею 300,8 кв. м; цегляного спального корпусу № 1 «Ж-1», загальною площею 304,2 кв. м; цегляної трансформаторної підстанції «З1-1», цегляного житлового будинку «І1-1», загальною площею 17,1 кв. м; піонерської кімнати «Н-1», загальною площею 65,0 кв.м, огорожі № 1.

Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд зазначив, що на час розгляду справи позивач не є співвласником зазначених у договорах дарування від 17 серпня 2007 року об`єктів нерухомого майна, адже, по - перше, певна їх частина внаслідок реконструкції збільшила свою площу і припинила існувати у тому вигляді, який зазначено у договорах дарування, по-друге, право спільної власності на існуючи об`єкти нерухомого майна позивач у встановленому законом порядку собою не зареєстрував, а по-третє, вся цегляна котельня «З-1», право власності на 1/2 частину якої позивач просить визнати за ним, взагалі належить відповідачу по справі ОСОБА_2 .

Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу, ані на підтвердження належності йому на праві власності 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять у тому числі їдальня «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» у тому вигляді, який існує на час розгляду справи, ані на підтвердження того, що саме будівля їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» у сукупності складають належні йому 37/100 ідеальних часток, та приймаючи до уваги зазначену у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року неможливість виділу в натурі будівлі їдальні«Ш-1» та цегляного сараю «К-1».

До подання позову в 2009 року ОСОБА_2 провела реконструкцію майна та збільшила площу виділених їй будівель.

При проведенні судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз за технічними показниками об`єкту може бути виділено саме їдальню літ. «Ш-1», сарай літ. «К-1» та залишити в спільній сумісній власності ? трансформаторної підстанції літ. «З-1»

Крім того, не відповідають дійсності висновки суду щодо відсутності реєстрації права власності 37/100 часток за ОСОБА_1 на дату розгляду справи в суді. Так, відповідно до витягу з реєстру речових прав від 02 квітня 2019 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 37/100 частки нежитлових будівель бази відпочинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою реєстрації є договори дарування від 17 серпня 2007 року.

Згідно зі ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (т. 4 а.с. 2 6).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шаповалов А.М. зазначив, що апелянт, як на підставу скасування рішення, посилається на ту обставину, що право власності на 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які позивач отримав у дар, склад яких входять зокрема, будівля їдальні «Ш-1», загальною площею 688,9 кв. м, цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «31-1» та цегляна котельня «3-1»ґ загальною площею 42,5 кв.м, зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 04.02.2008 року.

Однак, при цьому апелянт не зазначив, що постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року у справі № 805/8312/13-а, залишеною без змін ухвалою ВССУ від 18 вересня 2014 року у справі № К/800/59014/13, досліджувався предмет реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 . Вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що 20 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме реконструкції будівлі їдальні, площа якої склала 1884,55 кв. м. Таким чином, станом на 20 грудня 2012 року Дьяком був збудований інший об`єкт, площа якого збільшилась з 688,9 кв.м. до 1884,5 кв.м, тобто на 1195,65 кв. м.

15 січня 2013 року ОСОБА_1 через свого уповноваженого звернувся до Реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області з заявою про державну реєстрацію нежитлових будівель, що розташовані за вказаною вище адресою, на підставі договорів дарування від 17 серпня 2007 року ВЕТ № 504534 та ВЕТ № 504535.

15 січня 2013 року Реєстраційною службою Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області були прийняті рішення № 40453 й № 42020 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1», загальною площею 688,9 кв. м, цегляний сарай «К», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1», загальною площею 42,5 кв. м.

Разом з тим, рішення реєстраційної служби були скасовані апеляційним адміністративним судом, оскільки станом на час прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за вказаною адресою, будівлі їдальні «Ш-1», загальною площею 688,9 кв. м, яка зазначена у договорах дарування від 17 серпня 2007 року, вже не існувало, оскільки замість неї був збудований інший об`єкт нерухомого майна бази відпочинку сімейного типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 1 884,55 кв.м.

За приписами ч.ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України слідує, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №190851835 від 29 листопада 2019 року, право власності на розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , будівлі їдальні «Ш-1», загальною площею 688,9 кв. м, цегляний сарай «К-1», цегляну трансформаторну підстанцію «З1-1» та цегляну котельню «3-1», загальною площею 42,5 кв. м не зареєстровано за жодною особою.

Також з цієї Інформаційної довідки слідує, що 23 серпня 2013 року за відповідачем по справі ОСОБА_2 зареєстровано право власності на цегельну котельну «З-1», площа якої збільшилась з 42,5 кв. м до 117,5 кв. м та 1/2 частку цегляної трансформаторної підстанції «31-1».

Таким чином, відповідач погоджується з позицією суду першої інстанції, що станом на час розгляду справи позивач не є співвласником зазначених у договорах дарування від 17 серпня 2007 року об`єктів нерухомого майна, адже, по перше, певна їх частина внаслідок реконструкції збільшила свою площу і припинила існувати у тому вигляді, який зазначено у договорах, по-друге, право спільної власності на існуючі об`єкти нерухомого майна позивач у встановленому законом порядку за собою не зареєстрував, а по-третє, вся цегляна котельня «3-1», право власності на 1/2 частину якої позивач просить визнати за ним, взагалі належить відповідачу ОСОБА_2 , а тому рішенні суду є обгрнутованим та прийнятим на підставі повно та всебічно досліджених матеріалів справи (т. 5 а.с. 15 - 16).

В судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокат Анікєєнко Є.О. представник позивача Дьяк М.С. підтримала його апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шаповалов А.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи - Святогірської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився, але про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (т. 5 а.с. 26).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 17 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені договори дарування, що посвідчені приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. та зареєстровані у реєстрі відповідно за номерами 2531 й 2530, за якими ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_1 прийняв у дар 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв.

Всього ОСОБА_1 прийняв у дар 37/100 ідеальних часток вищевказаних нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи справу, суд виходив з наступних норм права.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та необхідною передумовою реалізації права на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, є набуття права власності на відповідну частку такого майна.

Частиною третьою статті 334 ЦК України закріплено правило, за яким права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, а з приписів пункту першого частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції від 29 січня 2006 року, тобто в редакції, що діяла на час укладання ОСОБА_1 вищезазначених договорів дарування, та пункту першого частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє на час судового розгляду даної справи, слідує, що права власності на нерухоме майно підлягають державній реєстрації.

04 лютого 2008 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 18/100 та 19/100 ідеальних часток вищевказаних нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, що підтверджується витягами Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно» № 17610436 від 04 лютого 2008 року та № 17610514 від 04 лютого 2008 року

Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39296 від 15 січня 2013 року та № 40237 від 15 січня 2013 року (т. 1 а.с. 14, 15) свідчать, що 15 січня 2013 року Реєстраційною службою Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області були прийняті рішення № 40453 й № 42020 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв.

Площа будівлі їдальні, що є одним із об`єктів, на які набув право власності ОСОБА_1 , складала 688,9 кв. м.

Станом на 20 листопада 2012 року ОСОБА_1 побудував новий об`єкт, площа якого збільшилась та складає 1 884,55 кв. м.

20 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта «Ш-1» до експлуатації, який внаслідок реконструкції перетворився з їдальні на базу відпочинку сімейного типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та площа якого внаслідок реконструкції збільшилась з 688,9 м. кв. до 1 884,55 м. кв., тобто на 1195,65 кв. м.

Однак, постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року у справі № 805/8312/13-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2014 року у справі № К/800/59014/13 (т. 4, а.с. 22-27, 12-20), вищезазначені рішення Реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області № 42020 і № 40453 були визнані протиправними та скасовані, оскільки державним реєстратором 15 січня 2013 року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на визначені договорами дарування від 17 серпня 2007 року 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» та цегляна котельня «З-1» загальною площею 42,5 м. кв., незважаючи на те, що 20 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта «Ш-1» до експлуатації, який внаслідок реконструкції перетворився з їдальні на базу відпочинку сімейного типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та площа якого внаслідок реконструкції збільшилась з 688,9 м. кв. до 1 884,55 м. кв. (т.4 а.с. 23-27, 47-49, 50-54).

З приписів ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України вбачається, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

При вирішенні справи судом встановлено, що замість будівлі їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., яка зазначена у договорах дарування від 17 серпня 2007 року, збудований інший об`єкт нерухомого майна база відпочинку сімейного типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 1 884,55 м. кв.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 190851835 від 29 листопада 2019 року, право власності на розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , будівлю їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляну трансформаторну підстанцію «З1-1» та цегляну котельню «З-1» загальною площею 42,5 м. кв. не зареєстроване за жодною особою.

Разом з тим, з цієї Інформаційної довідки вбачається, що 23 серпня 2013 року за відповідачем по справі ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на цегляну котельню «З-1», площа якої збільшилась з 42,5 м. кв. до 117,5 м. кв., та 1/2 часку цегляної трансформаторної підстанції «З1-1».

Суд дійшов висновку, що станом на час судового розгляду справи позивач не є співвласником зазначених у договорах дарування від 17 серпня 2007 року об`єктів нерухомого майна, адже, по-перше, певна їх частина внаслідок реконструкції збільшила свою площу і припинила існувати у тому виді, який зазначено у цих договорах дарування, по-друге, право спільної власності на існуючі об`єкти нерухомого майна позивач у встановленому законом порядку за собою не зареєстрував, а по-третє, вся цегляна котельня «З-1», право власності на 1/2 частину якої позивач просить визнати за ним, взагалі належить відповідачу по справі ОСОБА_2 .

Крім того, у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року зазначено, що виділити у натурі, як окремий об`єкт нерухомості, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , будівлю їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» без зміни їх функціонального призначення неможливо. Що стосується заперечень позивача на відзив на позовну заяву від 12 квітня 2019 року (т. 4, а.с. 70-71), то суд вважав необхідним звернути увагу сторони позивача, що зазначена у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року можливість залишення у користуванні позивача будівлі їдальні «Ш-1» та цегляного сараю «К-1» означає лише можливий порядок користування співвласниками належним їм майном та жодним чином не свідчить про можливість виділення у натурі певних об`єктів нерухомого майна, оскільки встановлення порядку користування майном, що є у спільній власності, не припиняє право спільної власності співвласників на таке майно. Натомість, виділення об`єкта нерухомого майна у натурі припиняє право спільної власності співвласників на таке майно та визначає за тим, кому виділено майно, право власності на виділене майно.

Отже враховуючи, що ОСОБА_1 не надав суду жодного передбаченого діючим законодавством доказу, ані на підтвердження належності йому на праві власності 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1», у тому вигляді, якій існує на час судового розгляду даної справи, ані на підтвердження того, що саме будівля їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» у своїй сукупності складають належні йому 37/100 ідеальних часток, та приймаючи до уваги зазначену у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року неможливість виділення у натурі будівлі їдальні «Ш-1» та цегляного сараю «К-1», суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виділу в натурі розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , будівлі їдальні «Ш-1» і цегляного сараю «К-1» та визнання його право власності на них, як на окремий об`єкт нерухомості, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача в частині визнання за ним права спільної сумісної власності на 1/2 частину цегляної котельні «З-1», загальною площею 42,5 кв. м, то оскільки одна ціла частина цегляної котельні «З-1», загальна площа якої збільшилась до 117,5 м. кв., належить відповідачу ОСОБА_2 , та в силу приписів ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним й ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, то позовні вимоги ОСОБА_1 і в цій частині не підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за ним права спільної сумісної власності на 1/4 частину трансформаторної підстанції «З1-1», суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Приймаючи до уваги, що позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що він набув у власність 1/4 частину трансформаторної підстанції «З1-1», а договори дарування від 17 серпня 2007 року свідчать лише про те, що 17 серпня 2007 року позивач прийняв у дар 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель, до складу яких входить, у тому числі, трансформаторна підстанція «З1-1», що не свідчать про прийняття позивачем у дар саме 1/4 частини трансформаторної підстанції «З1-1», суд дійшов до переконання, що і в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 також не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд вважає, що такі висновки суду є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні в позовних вимог.

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Анікєєнко Є.О., задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Всупереч тверджень представника позивача, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів, яким дав належну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи. При вирішенні справи суд застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.

Вирішуючи справу, суд виходив з того, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Однак, необхідною передумовою реалізації права на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, є набуття права власності на відповідну частку такого майна.

Свої правові висновки при вирішенні справи суд повно виклав у рішенні та належно їх мотивував.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно з висновками судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз позивачу може бути виділено саме їдальню літ. «Ш-1», сарай літ. «К-1» та залишено в спільній сумісній власності ? трансформаторної підстанції літ. «З-1», апеляційний суд відхиляє, як такі, що суперечать змісту висновків судової будівельно - технічної експертизи, долученої до справи.

Так, у пункту 1 висновків цієї експертизи зазначено, що виконати розділ будівель і споруд, а саме: їдальні літ. «Ш-1», вбиральні літ. «Щ-1», 1/2 частини трансформаторної підстанції літ. «З1-1», овочевого цеху літ. «А-1», лазні-пральні літ. «Ч-1», котельні літ. «3-1», сараю літ. «К-1» без зміни функціонального призначення трансформаторної підстанції і котельні не вбачається можливим. На розгляд суду в п.1 дослідницької частини цього висновку запропоновано варіант порядку користування спірною будівлями і спорудами в частках АДРЕСА_2 та 11/100.

По першому питанню в дослідницькій частині висновків зазначено, що розділити 1/2 частину трансформаторної підстанції літ «31-1» і котельню літ. «3-1» з встановленим в них обладнанням між співвласниками, без зміни їх функціонального призначення (забезпечення електропостачання та тепла) технічно неможливо, виконати розділ вказаних будівель не виявилось можливим. (т.1 а.с. 241 243).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд правильно зазначив, що на час розгляду справи позивач не є співвласником зазначених у договорах дарування від 17 серпня 2007 року об`єктів нерухомого майна, адже, по - перше, певна їх частина внаслідок реконструкції збільшила свою площу і припинила існувати у тому вигляді, який зазначено у договорах дарування, по-друге, право спільної власності на існуючи об`єкти нерухомого майна позивач у встановленому законом порядку собою не зареєстрував, а по-третє, вся цегляна котельня «З-1», право власності на 1/2 частину якої позивач просить визнати за ним, взагалі належить відповідачу по справі ОСОБА_2 .

Останнє підтверджується встановленими судом обставинами справи.

Площа будівлі їдальні, що є одним із об`єктів, на які набув право власності ОСОБА_1 , раніше складала 688,9 кв. м.

Незважаючи на це, що 20 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта «Ш-1» до експлуатації, який внаслідок реконструкції перетворився з їдальні на базу відпочинку сімейного типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та площа якого внаслідок реконструкції збільшилась з 688,9 м. кв. до 1 884,55 м. кв., тобто на 1195,65 кв. м.

Тобто, станом на 20 листопада 2012 року ОСОБА_1 побудував новий об`єкт, площа якого збільшилась та складає 1 884,55 кв. м.

15 січня 2013 року Державним реєстратором було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, право власності на який ОСОБА_1 за договором дарування не набув.

Однак, згідно постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року у справі № 805/8312/13-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2014 року у справі № К/800/59014/13 (Т. 4, а.с. 22-27, 12-20), рішення Реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області № 42020 і № 40453 були визнані протиправними та скасовані, за якими державним реєстратором 15 січня 2013 року було зареєстровано право власності на ОСОБА_1 на визначені договорами дарування від 17 серпня 2007 року 18/100 та 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись приписами ч.ч. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно врахував зазначені обставини, що встановлені постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2014 року у адміністративній справі, що набрали законної сили, та не доказуються при розгляді цивільної справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

(т.4 а.с. 23-27, 47-49, 50-54)

Як стверджує позивач в апеляційній скарзі, до подання позову в 2009 року ОСОБА_2 провела реконструкцію майна та збільшила площу виділених їй будівель.

З матеріалів справи також вбачається, що цегельна котельня «3-1»збільшилась з 42,5 кв. м до 117,5 кв. м.

Інформаційною довідкою також підтверджується, що 23 серпня 2013 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на цегляну котельну «З-1», площа якої збільшилась з 42,5 кв. м до 117,5 кв. м та 1/2 частку цегляної трансформаторної підстанції «31-1» (т. 4 а.с. 230 - 234).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу, ні на підтвердження належності йому на прав власності 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять, у тому числі, їдальня «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» в тому вигляді, який існує на час розгляду справи, ні на підтвердження того, що саме будівля їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» у сукупності складають належні йому 37/100 ідеальних часток.

Суд також правильно зазначив, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4201/24 від 28 січня 2014 року, неможливо виділити в натурі будівлі їдальні«Ш-1» та цегляного сараю «К-1», про що просив позивач в заявленому позові.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 190851835 від 29 листопада 2019 року, право власності на розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , будівлю їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 м. кв., цегляний сарай «К-1», цегляну трансформаторну підстанцію «З1-1» та цегляну котельню «З-1» загальною площею 42,5 м. кв. не зареєстроване за жодною особою (т.4 а.с. 230 234).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись принципу верховенства права, правильно вирішив справу, відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, оскаржуване рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Анікєєнко Євгенія Олександрівна, слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Анікєєнко Є. О., не підлягає задоволенню, то понесені ним судові витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 5 402,50 грн. позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Анікєєнко Євгенія Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: О.В. Халаджи

В.Б. Азевич

Л.П. Никифоряк

Повний текст постанови суду складено 21 жовтня 2020 року.

Суддя: О.В. Халаджи