П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 562/29/18

Провадження № 22-ц/4815/831/20

Головуючий у Здолбунівському районному суді

Рівненської області: суддя Мичка І.М.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

08.06.2018 у м. Здолбунів Рівненської області

Повний текст рішення складено: 13.06.2018

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна";

представники учасників справи:

позивача адвокат Януль Віктор Степанович;

відповідача ОСОБА_2 ;

за участі: позивача і представників сторін адвокатів Януля Віктора Степановича та Негрута Івана Олександровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Волинь-цемент", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна" (далі ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Охоронна фірма "Гаруда-В" (далі ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В") про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося про те, що 14 листопада 2011 року під час виконання обов`язків на підставі цивільно-правового договору із ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" з очистки залізничних колій дільниці "Помел" ВАТ "Волинь-цемент" (правонаступник ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна") загинув внаслідок травмування ковшем грейферного крана її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Кран, як джерело підвищеної небезпеки, яким смертельно травмовано сина позивача, належав на праві власності ВАТ "Волинь-цемент".

19 грудня 2011 року було складено акт спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, що затверджений начальником Управління Держгірпромнагляду. Вважає, що зі смертю сина їй було завдано матеріальну і моральну шкоду. Відповіді на її листи до обох відповідачів з вимогою відшкодувати завдану шкоду не надходило.

Тому просила стягнути солідарно з ПрТ "Дікергофф Цемент Україна" та ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" на її користь одноразово за час із 15 листопада 2011 року по 01 липня 2017 року 297 758, 02 гривні, з 01 липня 2017 року стягувати з ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" щомісячно по 4 411, 23 гривні по життєво, а моральну шкоду у розмірі 250 000 гривень.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 березня 2018 року позов у частині вимог до ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" залишено без розгляду.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 червня 2018 року позов задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме і рухове майно ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" в межах заявлених позовних вимог в сумі 400 000 гривень.

Стягнуто із ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду одноразово за період з 15 листопада 2011 року по 01 липня 2017 року в сумі 297 758, 02 гривні.

Стягнуто із ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду з 01 липня 2017 року щомісячно по 4 411, 23 гривні пожиттєво.

Стягнуто з ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" на користь ОСОБА_1 50 000 гривень моральної шкоди.

У поданій апеляційній скарзі ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна", вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про те, що ОСОБА_3 , перебуваючи у договірних відносинах із ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В", з якою відповідач уклав договір підряду, загинув під час виконання робіт по очистці колії, однак такого завдання йому підрядник не давав, а замовник не давав такого завдання ні підряднику, ні його працівникам.

Вважає, що при ухваленні рішення суд неправильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та не застосував норму права, яка підлягала до застосування, зокрема ст. 1172 ЦК України.

Переконує у помилковості висновку суду про те, що сама наявність у власності ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" грейферного крана, який є джерелом підвищеної небезпеки, є підставою для відповідальності відповідача згідно зі ст. 1187 ЦК України. Натомість у справі не доведено наявності чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, що виключає і настання відповідальності.

Заявник вказує про те, що судом не було надано оцінки підставам виконання підрядних робіт потерпілим, порядку виконання ним доручених робіт з очистки залізничної колії на дільниці "Помел", суб`єктного складу правовідносин щодо виконання підрядних робіт на території замовника, меж відповідальності замовника та підрядника за договором.

Не погоджується і з застосуванням положень ст. 1200 ЦК України при визначенні розміру матеріальної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту перебування на утриманні сина та її потребу у матеріальній допомозі.

Порушеними відповідач вважає норми процесуального права, адже головуючий суддя підлягав відводу через упередженість та необ`єктивність висновків, зроблених ним у справі.

При ухваленні рішення в частині забезпечення позову було не додержано вимог процесуального закону через те, що клопотання про вчинення таких процесуальних дій стороною не заявлялося, судом у встановленому порядку не розглядалося, а факти, що підтверджують реальну загрозу невиконання судового рішення, судом не встановлені.

З наведених міркувань просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції та відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У поданому відзиві позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. При цьому посилалася на додержання судом норм матеріального і процесуального права, правильність встановлення правовідносин, що склалися між сторонами, а також обґрунтованості правової оцінки наявним доказам у справі.

Вона є непрацездатною, має інвалідність ІІІ групи загального захворювання, проживала разом із сином, доходи якого були основним джерелом для існування. Вважає, що підстав для відводу судді не було, оскільки та обставина, що він раніше головував при розгляді кримінальної справи не свідчить про виникнення сумнівів в його упередженості чи необ`єктивності.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року апеляційну скаргу відповідача задоволено частково.

Рішення Здолбунівського районного суду від 08 червня 2018 року в частині стягнення матеріальної шкоди скасовано.

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" про стягнення матеріальної шкоди у виді одноразової виплати за період з 15 листопада 2011 року по 01 липня 2017 року у сумі 297 758, 02 гривні та щомісячних виплати з 01 липня 2017 року і довічно по 4 411 гривень відмовлено.

Виключено абзац другий резолютивної частини рішення Здолбунівського районного суду від 08 червня 2018 року щодо накладення арешту на нерухоме та рухоме майно ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" в межах заявлених позовних вимог в сумі 400 000 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у м. Рівне повернути відповідачу 10 237, 80 гривень, які ним сплачені на рахунок отримувача УК у м. Рівне №0030, код отримувача 38012714, банк отримувача Казначейство України, код банку 899998, згідно з платіжним дорученням №9593 від 18 липня 2018 року.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" про відшкодування матеріальної шкоди та розподілу судових витрат скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року в частині виключення з резолютивної частини рішення Здолбунівського районного суду від 08 червня 2018 року абзацу другого щодо накладення арешту на майно відповідача в сумі 400 000 гривень залишено без змін.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається Рівненським апеляційним судом в межах доводів заявника щодо його законності і обґрунтованості в частині відшкодування матеріальної шкоди і розподілу судових витрат у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову в цій частині, оскільки відповідно до положень ст. 1166, ч. 5 ст. 1187 ЦК України на володільця джерела підвищеної небезпеки покладено відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні.

Власником мостового грейферного крана, що виконував роботи з переміщення вантажів на естакаді об`єднаного складу дільниці "Помел", є ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна", а тому відповідальність за завдану позивачу як непрацездатній особі, яка перебувала на утриманні ОСОБА_3 , шкоду повинно нести ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна" як правонаступник ПАТ "Волинь-цемент".

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як з`ясовано судом, син ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував у цивільно-правових відносинах на підставі відповідного договору з ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В", яке, в свою чергу, знаходилося у цивільно-правових відносинах з ПАТ "Волинь-цемент".

14 листопада 2011 року він на підставі договору про послуги виконував роботи з очистки залізничних колій дільниці "Помел" на території ПАТ "Волинь-цемент". Під час робіт був смертельно травмований ковшем грейферного крана, що належав на праві власності ПАТ "Волинь-цемент". Внаслідок отриманих травм ОСОБА_3 помер.

З акту спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, що стався в м. Здолбунів 14.11.2011 із підсобним працівником ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В", від 19 грудня 2011 року вбачається, що причинами нещасного випадку, зокрема, є порушення, які допущені працівниками ВАТ "Волинь-цемент", а саме:

не розроблений і не затверджений проект виконання робіт (ПВР), технологічні карти, з якими повинні бути ознайомлені під розпис працівники, відповідальний за безпечне проведення робіт, машиністи кранів для забезпечення безпеки проведення робіт по вивантаженню та очистки залізничних вагонів, в якій приймають участь: працівники дільниці "Помел"; працівники дільниці "Відвантаження цементу та вивантаження вантажів"; працівники дільниці "Відвантаження цементу та вивантаження вантажів"; працівники підрядної організації ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В";

порушено пункт 7.5.15 Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів;

начальником дільниці "Помел" для виконання робіт по вивантаженню та очистці залізничних вагонів на естакаді дільниці "Помел" між замовником ПАТ "Волинь-цемент" та підрядником ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" в акті-допуску не прописані узгоджені спільні заходи, які повинні забезпечити безпечне виконання робіт з переміщення вантажів грейферним краном на естакаді об`єднаного складу дільниці "Помел" над навісом, де виконують роботи працівники, які знаходяться поза зоною видимості машиністів грейферних кранів;

порушено пункт 7.5.5. Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів;

мостові грейферні крани дільниці "Помел" реєстр. №Р-2084, №Р-1523, №Р-1117 на час перевірки експлуатувались в незадовільно технічному стані, а саме: не задіяні (відключені, несправні) пристрої та прилади безпеки, не працюють звукові сигнальні пристрої, не відрегульована робота гальм механізмів переміщення кранів;

порушено пункт 4.1.1. Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів;

не розроблена інструкція з охорони праці по безпечному зберіганню та виконанню робіт на об`єднаному складі, де зберігаються сипучі матеріали;

порушено пункти 4.3.3., 4.3.4 Положення про порядок розроблення інструкцій з охорони праці.

Особами, що допустили порушення нормативно-правових актів та інших актів з охорони праці визначено, зокрема: в.о. начальника дільниці "Помел" ПАТ "Волинь-цемент" ОСОБА_4 , який порушив пункти 7.5.15, 7.5.5. Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів; майстер з ремонту кранового господарства дільниці "Помел" ОСОБА_5 ; особа, відповідальна за утримання в справному стані вантажопідіймальних кранів, який порушив пункт 4.1.1. Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів; кранівниця ОСОБА_6 , яка порушила пункти 2.1.4, 2.1.6, 3.12 Інструкції №10 для машиніста крана (кранівника)/мостового типу), а саме: перед початком роботи кранівник повинен перевірити і впевнитися у справності звукового сигнального пристрою, оглянути механізми крана та інше.

При цьому як однією з причин нещасного випадку зазначено також і про особисту необачність потерпілого при виконанні робіт з очистки колії від клінкеру на території по ходу залізничної колії у т.ч. й естакади дільниці "Помел" під час роботи грейферних кранів, що є порушенням ст. 14 Закону України "Про охорону праці".

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Стаття 1196 ЦК України передбачає відшкодування шкоди, завданої фізичній особі під час виконання нею договірних зобов`язань шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи під час виконання нею договірних зобов`язань (договір перевезення тощо), підлягає відшкодуванню на підставах, встановлених статтями 1166 та 1187 цього Кодексу.

Судом встановлено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки грейферного крану, яким був смертельно травмований ОСОБА_3 було ПАТ "Волинь-цемент", правонаступником якого є ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна".

Завдання потерпілому шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок особи, яка завдала шкоди.

Згідно зі ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується, зокрема інвалідам на строк їх інвалідності. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та непрацездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Розмір відшкодування може бути збільшений законом.

Сторонами не заперечується те, що на момент травмування та смерті ОСОБА_3 , на час пред`явлення позову і розгляду справи судом ОСОБА_1 є непрацездатною особою інвалідом ІІІ групи (а.с. 22-23, т. 1).

Вона отримує пенсію по інвалідності з 2005 року, що стверджується довідками Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 07 липня 2017 року №366 та від 13 червня 2018 року №725, листом Здолбунівського відділу обслуговування громадян Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області №852/02 від 04.12.2018.

Вважаючи, що оскільки вона проживала разом із сином, а дохід, який отримував ОСОБА_3 , був основним джерелом її існування, у січні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до ПАТ "Волинь цемент", правонаступником якого є ПрАТ "Дікергофф Цемент Україна", та ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" про відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертельним травмуванням сина, одноразово за час із 15 листопада 2011 року по 01 липня 2017 року у розмірі 297 758, 02 гривні, за час із 01 липня 2017 року солідарно щомісячно по 4 411, 23 гривні довічно та 250 000 гривень моральної шкоди.

В подальшому позивач позов в частині вимог до ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" залишила без розгляду, з чим погодився суд попередньої інстанції, постановивши відповідну ухвалу.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З огляду на ці правила апеляційний суд зобов`язаний при новому вирішенні справи по суті дотримуватися висновків Верховного Суду, за яких було скасовано судове рішення.

Постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року мотивована тим, що апеляційний суд не дав належної правової оцінки доводам позивача про те, що вона є непрацездатною інвалідом ІІІ групи, не перевірив її доходи та доходи потерпілого, не з`ясував, чи перебувала вона на утриманні сина до його смерті та який саме період, не встановив характер цих відносин з урахуванням засад розумності, добросовісності та справедливості.

Касаційний суд зазначав, що суд першої інстанції, вказуючи про наявність у ОСОБА_1 другого сина, не послався на норму права, на підставі якої необхідно враховувати можливість позивача отримувати матеріальну допомогу і від нього.

Окрім цього, висновок апеляційного суду з приводу відсутності підстав для стягнення на користь позивача матеріальної шкоди не вмотивований, не перевірено, чи надано ОСОБА_1 відповідні докази на підтвердження цих вимог. Зазначаючи, що відшкодуванню підлягають суми лише в межах трьох років, не вирішив і цих вимог у межах вказаного строку.

Приходячи до переконання про скасування рішення суду попередньої інстанції в оскаржуваній частині, колегією суддів береться до уваги, що станом на день смертельного травмування ОСОБА_3 відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 23 грудня 2010 року №2857-VІ прожитковий мінімум для непрацездатних осіб складав 784 гривні. Між тим, довідкою Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 13.06.2018 №725 стверджено, що пенсія ОСОБА_1 по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІІ групи у листопаді 2011 року становила 788, 14 гривень (а.с. 18; т. 2). Тобто розмір доходів позивача на той час незначною мірою перевищував розмір прожиткового мінімуму, практично збігаючись у сумах.

Більше того, в засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що розміру пенсії їй не бракувало на купівлю продовольчих та непродовольчих товарів, для догляду за собою, на користування послугами, в т.ч. й для обслуговування житлового будинку, і вона навіть заощаджувала певні грошові кошти за рахунок пенсії. Тому з її ж слів з`ясовано, що вона на час нещасного випадку фактично не потребувала сторонньої матеріальної допомоги.

Щодо доходів ОСОБА_3 , то згідно з укладеними цивільного-правовими договорами із ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" у липні 2011 року винагорода склала 929, 30 гривень, в серпні 2011 року 2 941, 44 гривні, у вересні 2011 року 2 387, 16 гривень, у жовтні 2011 року 2 815, 20 гривень, у листопаді 2011 року 1 404, 27 гривень. Тобто можливість надавати матеріальну допомогу позивачу у ОСОБА_3 була, але, разом з тим, цей факт не означає, що вона її потребувала.

Як видно з копії паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданим 23.12.2004 Здолбунівським РВ УМВСУ в Рівненській області, місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . (а.с. 9-9, зв.; т. 1). Між тим, в укладених між ОСОБА_3 та ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" цивільно-правових договорах, що долучені позивачем до позовної заяви, зазначено іншу адресу, де мешкав потерпілий АДРЕСА_2 (а.с. 24-28; т. 1).

Тому мають місце очевидні розбіжності та непослідовності в доводах позивача та документальних даних, які знаходяться у матеріалах справи.

Усні заперечення ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду про те, що вона не звертала уваги на формальні дані з приводу реєстрації місця проживання і продовжувала мешкати разом з ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , не заслуговують на увагу через відсутність відповідних доказів.

Поготів, апеляційним судом ураховується і те, що сам по собі факт проживання за однією адресою із потерпілим не може свідчити про перебування на його утриманні.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №223/828/18 зазначив, що повним утриманням є відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Такого самого висновку прийшов Верховний Суд і в постанові від 05 вересня 2019 року у справі №705/4197/18.

Верховний Суд своєю правовою позицією, що висловлена у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №165/325/17, ствердив, що особа вважається такою, яка потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Тому для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, що є меншим за встановлений законом прожитковий мінімум на місяць.

Між тим, як з`ясовано, розмір пенсії ОСОБА_1 практично збігався з розміром прожиткового мінімуму станом на листопад 2011 року і отримуваної пенсії їй було достатньо для забезпечення себе необхідними товарами та послугами.

Щодо вказівок касаційного суду про необхідність перевірки обставин утримання позивача обома синами та якими нормами права ці відносини регулюються, то колегія суддів зважає на пояснення ОСОБА_1 про те, що матеріальну допомогу їй надавали обоє її дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Оскільки законним обов`язком обох синів позивача було надавати матеріальну допомогу непрацездатній матері, тому з огляду на матеріали справи та вимоги закону ці обставини жодним чином не вказують про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_3 .

Не можна погодитися з огляду на їх необґрунтованість і з запереченнями позивача проти ознайомлення її з актом спеціального розслідування нещасного випадку із смертельним наслідком, що стався у м. Здолбунів 14.11.2011 із підсобним працівником ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" ОСОБА_3 , адже у пункті 61 міститься вказівка про те, що комісія мала зустріч із членами сім`ї потерпілого, роз`яснила їм права щодо вирішення соціальних проблем, що виникли внаслідок нещасного випадку (а.с. 20; т. 1). Отже, очевидним є те, що запис про відсутність на утриманні у потерпілого інших осіб зроблено зі слів членів сім`ї (родичів), що позивачем і не заперечувалося протягом понад шість років до 03 січня 2018 року, коли було пред`явлено відповідний позов.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається яке на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами ат іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

"Сучасний тлумачний словник української мови" (Х.: Видавничий дім "Школа", 2011. С. 885) під дієсловом "Утримувати" розуміє, зокрема, забезпечення когось засобами до існування.

Тому апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять жодних переконливих та об`єктивних доказів про те, що ОСОБА_3 утримував позивача і вона потребувала матеріальної допомоги від нього. Тобто ОСОБА_1 не є особою, яка має право на відшкодування їй матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносини уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним в оскаржуваній частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибне незастосування при розгляді справи положень ст. 1172 ЦК України через те, що потерпілий де-факто перебував у трудових відносинах із ТОВ "Гаруда-В", то вони на увагу не заслуговують. Так, будь-яких доказів про те, що потерпілий та ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" перебували у трудових відносинах, а не цивільно-правових, матеріали справи не містять, а відповідачем надано не було.

Згідно із ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник установи, підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки матеріали справи містять укладені між ОСОБА_3 і ТОВ "Охоронна фірма "Гаруда-В" копії цивільно-правових договорів, якими обумовлено характер роботи та її виконання на власний ризик з самостійною організацією, але також зазначено про те, що виконавець не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання соціального страхування, не сплачує внески на загальнообов`язкове соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратам, пов`язаними з народженням і похованням, тому правовідносини між ними не свідчать про виникнення та існування саме трудового договору.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про відмову ОСОБА_1 в позові відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи та застосування норм матеріального права, які не підлягали застосуванню.

На підставі ст.ст. 3, 1166, 1172, 1187, 1196, 1200 ЦК України, керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 червня 2018 року в оскаржуваній частині скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" про відшкодування матеріальної шкоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 15.10.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків