Постанова

Іменем України

18 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 722/721/18

провадження № 61-4241св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Сокирянська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2018 року у складі судді Римлянської Г. О.та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Лисак І. Н., Височанської Н. К., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позов обґрунтований тим, що він проживає в житловому будинку, розташованому на АДРЕСА_1 . Вважав, що цей будинок належить йому на праві власності.

18 квітня 2018 року від ОСОБА_2 під час конфлікту дізнався, що будинок належить відповідачу на підставі укладеного договору дарування, про існування якого позивач взагалі не знав.

На його звернення до Сокирянської державної нотаріальної контори 11 квітня 2006 року він отримав відповідь, якою підтверджено, що він нібито уклав договір дарування.

Договір дарування укладений під впливом обману. Відповідач обманним шляхом змусив його підписати договір дарування, повідомивши, що необхідно оформити документи на будинок, з`явившись до нотаріальної контори. У зв`язку з доброзичливими відносинами з сином та довірою до нього він не читав, який документ насправді підписав.

Він помилився щодо правової природи правочину, оскільки хотів скласти заповіт або договір довічного утримання. Договір дарування є невигідним правочином для нього, оскільки через запальний характер син в будь-який момент міг вигнати його з будинку, а іншого житла він не має.

Позивач просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Сокирянської державної нотаріальної контори 11 квітня 2006 року за реєстровим № 898.

Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанції

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2018 року, яке залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2019 року,в позові відмовлено. Арешт на належний відповідачу житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , накладений ухвалою судді Сокирянського районного суду Ратушенка О. М. від 15 травня 2018 року скасовано.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог як з підстав укладення оспорюваного договору внаслідок помилки, так і під впливом обману. Позивач звернувся до суду з цим позовом через неприязні відносини з відповідачем, що спричинили сварки та бійки та викликали у позивача бажання повернути собі подарований у 2018 році відповідачу будинок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2019 року, просив скасувати оскаржувані рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Син ввів позивача в оману, внаслідом чого він підписав договір дарування. Крім того, при укладенні договору нотаріус нічого не роз`яснила, а лише показувала, де потрібно підписати.

Зазначив, що він укладав договір довічного утримання, оскільки він проживав та продовжує проживати у спірному будинку.

Суд першої інстанції з власної ініціативи допитав як свідка представника Сокирянська державна нотаріальна контора Панасюк В. М.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у лютому 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 13 березня 2006 року ОСОБА_3 був власником житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , і його право власності зареєстровано в Сокирянській філії Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації за №14120255.

11 квітня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування, згідно пунктом 1 якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 , а відповідно до пункту 5 договору сторони підтвердили, що останній не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Згідно з копією квитанції № К15/16 від 11 квітня 2006 року ОСОБА_3 оплатив державне мито за посвідчення договору дарування, а відповідно до копій квитанцій № К15/63, № К15/64 від 11 квітня 2006 року оплатив отримання витягів із державних реєстрів щодо належного йому житлового будинку, який є предметом договору.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом позову є визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що позивач ОСОБА_3 уклав договір дарування під впливом помилки та шляхом обману.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Верховний Суд виходить з того, що помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні позивач визнав факт підписання особисто ним оспорюваного договору та зазначив, що не пам`ятає, чи читав текст договору перед підписанням. Пояснив, що він має повну загальну середню освіту, не хворіє на психічні хвороби, тому здатний був прочитати і зрозуміти написане, а обставини, які б перешкоджали йому прочитати текст договору, не встановив. Однак, довіряючи дружині та сину, він не перевірив зміст договору, який підписував, вважаючи, що підписує договір дарування іншого будинку, розташованого на АДРЕСА_2 , за який раніше розрахувався з його власницею. Визнав, що на момент підписання оспорюваного договору власником будинку АДРЕСА_2 документально він не був.

Суд першої інстанції розцінив пояснення позивача нещирими, оскільки вони спростовуються наявними в нотаріальній справі з посвідчення оспорюваного договору доказами, зокрема, витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 10077414 про право власності позивача на житловий будинок на АДРЕСА_1 , який виданий для пред`явлення нотаріусу, довідками, виданими виконкомом Кулішівської сільської ради № 960, 961 від 2006 року позивачу ОСОБА_3 про склад його сім`ї та наявність земельної ділянки, карткою фізичної особи-платника податків від 31 липня 2002 року № 4955 на ім`я ОСОБА_3 , квитанціями про сплату ОСОБА_3 державного мита за посвідчення нотаріусом договору, а також за отримання витягів із державних реєстрів щодо належного йому житлового будинку, який є предметом договору.

Суди дійшли обгрунтованого висновку, що ОСОБА_3 на момент посвідчення оспорюваного правочину мав волевиявлення на його вчинення, оскільки отримував у відповідних підприємствах, установах, організаціях необхідні конкретно для цього документи та сплачував необхідні для цього витрати. Текст договору викладений чітким, розбірливим шрифтом, формулювання в ньому, у тому числі і адреса будинку, який є предметом дарування, викладені зрозуміло. ОСОБА_3 зазначив свої прізвище, ім`я та по батькові і проставив свій підпис в графі «Дарувальник», розуміючи що це слово не є ідентичним слову «Покупець» чи «Заповідач».

Відповідно до пояснень позивача, помилку щодо об`єкта правочину, яка мала місце на момент укладання оспорюваного договору, позивач допустив внаслідок власного недбальства та небажання прочитати зміст договору, за відсутності об`єктивних причин, що унеможливили його прочитання та розуміння його змісту в частині адреси місцезнаходження предмету договору.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач міг прочитати і зрозуміти написане, а обставин, які б перешкоджали йому прочитати текст договору, не встановлено. Він цього не вчинив, довіряючи сину та дружині, які були ініціаторами відвідування нотаріуса, тому, якщо і помилився позивач, вважаючи, що підписує інший договір (заповіт, договір довічного утримання), то це було зроблено внаслідок власного недбальства, що не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Суд апеляційної інстанції обгрунтовано зазначив, що доведення недійсності одного правочину з підстав помилки та одночасно внаслідок обману іншою стороною є взаємовиключними обставинами. Помилка позивача стосується лише підстав та часу переходу права власності на спірний об`єкт (дарування, заповіт, договір довічного утримання), але не змінює мету позивача, за якою він бажав перехід прав щодо спірного майна до його сина ОСОБА_2 . Незалежно від помилки, коли предметом в будь-якому разі є спірне майно, обман мотивований тим, що внаслідок умисних дій набувача відчужувач вважав, що вчиняє юридичні дії щодо іншого майна, відмінного від предмета спору.

Позивач не надав суду доказів того, що на момент укладення спірного договору він не мав наміру його укладати, адже наявності жодних фактичних обставин, які б це підтверджували при розгляді справи, встановлено не було. Відповідно до матеріалів справи на вчинення вказаного правочину позивач здійснював передбачені законом дії.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що про укладення оспорюваного договору дарування позивач дізнався в день його укладення 11 квітня 2006 року, з позовом до суду звернувся 28 травня 2018 року, тобто з порушенням передбаченого статтею 257 ЦК України строку позовної давності, про його поновлення суд не просив.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог частини четвертої статті 268 ЦК України, дійшов правильного висновку, що оскільки позов про визнання недійсним договору дарування пред`явлено до відповідача необґрунтовано, тому в позові необхідно відмовити за безпідставністю.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції з власної ініціативи допитав як свідка представника Сокирянська державна нотаріальна контора Панасюк В. М., оскільки у липні 2018 року представник відповідача звертався з клопотанням про допит її як свідка, а ухвалою суду від 06 вересня 2018 року викликано її як свідка.

Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко