Провадження № 22-ц/811/154/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року, постановлене в складі головуючої - судді Білінської Г.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третьої особи відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 02 жовтня 2004 року. Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До грудня 2017 року вони всією сім`єю проживали у кв. АДРЕСА_1 . Однак, на той час відносини з відповідачкою вже погіршились. У грудні 2017 року відповідачка таємно забрала доньку ОСОБА_7 і виїхала з нею у невідомому напрямку. Пізніше з`ясувалось, що вона проживає з донькою у свого цивільного чоловіка в орендованій квартирі у м. Києві.

Вказував, що штучне роз`єднання дітей дуже негативно впливає на їх психіку, діти хочуть проживати разом у м.Львові із батьком, однак дружина чинить цьому перешкоди.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що у нього є житло із нормальними соціально побутовими умовами, він одноосібно піклується про фізичний, моральний, та духовний розвиток дітей, розвиток їх особистості, одноосібне забезпечення харчуванням, одягом та взуттям, а також бажання дітей проживати з ним.

Вказує, що місце перебування відповідачки та його доньки відоме лише з пояснень, даних в суді першої інстанції, внаслідок чого він не може належним чином виховувати та спілкуватись з рідною донькою.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 02 жовтня 2004 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із свідоцтв про народження дітей.

ОСОБА_8 - син подружжя зареєстрований у м.Львові у квартирі на АДРЕСА_3 , де зареєстровані мати дитини відповідачка у справі, сестра та син останньої.

ОСОБА_8 проживає без реєстрації разом з батьком ОСОБА_1 у квартирі на АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_9 , що стверджується довідкою форми №2 ОСББ «Велич-2» м.Львова та Актом від 26.12.2017 року, складеному комісією ОСББ.

До травня 2015 року донька ОСОБА_7 проживала у м.Львові і відвідувала дитячий навчальний заклад «Лісова казка», що стверджується відповідною довідкою №116 від 29.12.2017 року. Відповідно до наданої позивачем в якості доказу характеристики СЗШ №100 м.Львова, ОСОБА_6 з вересня 2014 року відвідувала школу, куди на батьківські збори приходив її батько ОСОБА_1 .

Також встановлено, що з грудня 2017 року в силу неприязних стосунків, що склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що призвели до розірвання шлюбу, ОСОБА_3 переїхала проживати у м.Київ, куди з собою забрала доньку ОСОБА_7 за згодою останньої.

19 грудня 2017 р. ОСОБА_1 звернувся у Шевченківський ВП ГУНП із заявою, у якій зазначив, що ОСОБА_3 переховує від нього доньку ОСОБА_6 , просить сприяння у зустрічах з дитиною.

Згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 26 березня 2018 р., який представник третьої особи підтвердив у судовому засіданні, рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 із батьком ОСОБА_1 , малолітню ОСОБА_6 - із матір`ю ОСОБА_3 .

Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 цієї Конвенції, дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Згідно із частинами 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зазначені гарантії кореспондуються із ст. 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.12 Конвенції дитині слід забезпечити здатність сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно ч.1 ст.13 вказаної Конвенції, - дитина має право вільно висловлювати свої думки.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України.

У Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року передбачено, що дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для батьків.

Як вбачається з характеристики дочки сторін ОСОБА_6 , наданої директором школи Діана навчається в 5-В класі ЗЗСО №235 ім. В. Чорновола Святошинського району м. Києва. Вихованням дівчинки займається мама - ОСОБА_3 , вона приділяє значну увагу вихованню дитини та створенню належних умов. Постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником. Цікавиться успішністю та поведінкою дитини (а.с. 139).

Відповідно до довідки про доходи №1 від 21 серпня 2019 року ОСОБА_3 працює продавцем консультантом у ФОП ОСОБА_10 та має середній дохід 4800 грн (а.с. 138).

Враховуючи, що протягом тривалого часу донька проживає з матір`ю в м. Києві, їй створено належні умови проживання, навчається у школі, має там багато друзів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові, оскільки дитині ОСОБА_6 створено належні умови проживання з матір`ю в м. Києві і зміна місця проживання дочки поза її волею буде негативним фактором, що впливатиме на її психіку, виховання, навчання тощо і не буде відповідати інтересам дитини.

Доводиапеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 375, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Приколота Т.І.

Мельничук О.Я.