Справа № 505/1149/18
Провадження № 2/505/332/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.02.2020 року Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі: головуючої судді - Павловської Г.В.

при секретарі - Шевчук С.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Подільську Одеської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору займу дійсним та стягнення заборгованості за користування коштами,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 січня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку написану ним власноручно, згідно якої отримав від неї 5000 доларів США, під 10 % річних строком на чотири місяці та зобов`язується повернути кошти протягом року.

На даний час, відповідач позичених коштів їй не повернув ні повністю, ні частково. Таким чином, відповідач, маючи прострочене зобов`язання по поверненню позивачу коштів, не виконує його. Тому, позивач просила визнати дійсним договір позики, укладений 28.01.2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 та стягнути з нього на її користь заборгованості за договором позики в сумі 5000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 18.04.2018 року становить 134140 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1341 грн.

Ухвалою суду від 22 січня 2020 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 28.01.2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки. Згідно вказаної розписки відповідач ОСОБА_2 отримав від позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, під 10 % річних строком на чотири місяці та зобов`язався повернути кошти протягом року.

Але, на даний час відповідач позичених коштів не повернув ні повністю, ні частково.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.

Згідно до вищевказаної розписки встановлено, що позивач передала відповідачу 5000 грн. долларів США, що не оспорюється стороною відповідача.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Розглянувши справу, суд дійшов висновку, що позивач не в змозі захистити свої права іншим чином, ніж шляхом стягнення наданих відповідачу коштів.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є односторонньою угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Також в даному випадку договір позики укладений між сторонами по справі за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною угодою, з якої дійсно вбачається факт отримання відповідачем в борг грошової суми із зобов`язанням повернення позики.

З огляду на викладене порушено право та законний інтерес позивача на повернення їй грошових коштів в повному обсязі.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).

У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно даних НБУ курс доларів США станом на 18.04.2018 року становив 1 долар = 26,0828 грн. Відповідно сума боргу за розпискою від 28 січня 2016 року складає 5000 х26,0828 грн = 134 140 грн.

Таким чином, судом було встановлено факт укладання договору позики 28.01.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , отримання відповідачем грошових коштів, також те, що відповідач не виконує та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання або поверненню коштів, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики, є обґрунтованими, які підлягають захисту в судовому порядку, шляхом стягнення суми боргу в загальному розмірі 134 140 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦК України, судові витрати суд покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст. 15,16,611-612, 652,1046-1048 ЦК України, ст.ст.12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору займу дійсним та стягнення заборгованості за користування коштами - задовольнити.

Визнати дійсним договір позики, укладений 28.01.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 26 грудня 2001 року, Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області, ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Котовським МРВ УМВС України в Одеській області 02 листопада 1998 року заборгованість за договором позики у сумі 134 140 (сто тридцять чотири тисячі сто сорок) грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1341 (одна тисяча триста сорок одна) грн. 40 коп., а всього 135 481 (сто тридцять п`ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Котовський міськрайонний суд Одеської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Павловська

Повне судове рішення складено 10 березня 2020 року.