Дата документу 06.10.2020 Справа № 320/4440/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/4440/18 Головуючий у 1 інстанції: Дараган Л.В.
Провадження №22-ц/807/2608/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Гончар М.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 червня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни, заінтересована особа: боржник Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І., заінтересована особа: боржник АТ «Українська залізниця».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 листопада 2019 року ним було отримано виконавчі листи у справі №320/4440/18, в тому числі: виконавчий лист №320/4440/18 від 15 листопада 2019 року про зобов`язання ПАТ «Укрзалізниця» призначити та виплатити йому матеріальне забезпечення відповідно до листків непрацездатності; виконавчий лист №320/4440/18 від 15 листопада 2019 року про зобов`язання ПАТ «Укрзалізниця» звернутись до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності із заявою розрахунком про нарахування йому матеріального забезпечення за дні у періоді тимчасової втрати працездатності за листками непрацездатності.

24 грудня 2019 року він направив на адресу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) заяви про примусове виконання рішення та виконавчі листи.

24 січня 2020 року державним виконавцем було винесено повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання вищевказаних виконавчих документів, які було отримано ним 03 лютого 2020 року.

Вважав, що зазначені повідомлення є неправомірними та винесені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки виконавчі документи не визнані судом такими, що не підлягають виконанню.

На підставі зазначеного просив скасувати повідомлення державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. від 24 січня 2020 року про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання та покласти на відділ державної виконавчої служби судові витрати.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 червня 2020 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на суперечність дій органу виконавчої служби положенням Конституції України про обов`язковість виконання судових рішень, практиці Європейського суду з прав людини, невірне тлумачення Законів України «Про виконавче провадження» та «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», неврахування правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 15 травня 2020 року у справі №904/5697/18 та від 04 червня 2020 року у справі №904/1923/19, просив скасувати ухвалу суду та задовольнити його скаргу, стягнути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн., судові витрати покласти на Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ).

АТ «Українська залізниця» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що п. 3 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» встановлено заборону вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, виконавчими листами №320/4440/18 передбачено зобов`язання вчинити певні дії (вимоги немайнового характеру), державний виконавець діяв з дотриманням вимог чинного законодавства, правові висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, висловлені у справах про стягнення грошових коштів (вимоги майнового характеру).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку про її необґрунтованість, оскільки на час вирішення питання щодо прийняття до виконання вищезазначених виконавчих документів було прямо заборонено вчиняти виконавчі дії відносно боржника.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надійшли виконавчі документи виконавчий лист №320/4440/18, виданий 15 листопада 2019 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, про зобов`язання ПАТ «Укрзалізниця» призначити та виплатити ОСОБА_1 матеріальне забезпечення за період з 23 січня 2018 року по 27 січня 2018 року відповідно до листка непрацездатності серії АДГ №784193, з 03 лютого 2018 року по 07 лютого 2018 року відповідно до листка непрацездатності серії АДГ №638876, з 13 березня 2018 року по 17 березня 2018 року відповідно до листка непрацездатності серії АДГ №639186, з 21 квітня 2018 року по 25 квітня 2018 року відповідно до листка непрацездатності серії АДГ №639843, з 29 травня 2018 року по 02 червня 2018 року відповідно до листка непрацездатності серії АДЛ №132640; та виконавчий лист №320/4440/18, виданий 15 листопада 2019 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, про зобов`язання ПАТ «Укрзалізниця» звернутись до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності із заявою розрахунком про нарахування ОСОБА_1 матеріального забезпечення: за 5 днів у періоді тимчасової втрати працездатності з 28 січня 2018 року по 01 лютого 2018 року за листком непрацездатності серії АДГ №784193, за 24 дня у періоді тимчасової втрати працездатності з 08 лютого 2018 року по 03 березня 2018 року за листком непрацездатності серії АДГ №638876, за 25 днів у періоді тимчасової втрати працездатності з 18 березня 2018 року по 11 квітня 2018 року за листком непрацездатності серії АДГ №639186, за 26 днів у період тимчасової втрати працездатності з 26 квітня 2018 року по 22 травня 2018 року (стати до роботи 22 травня 2018 року) за листком непрацездатності серії АДГ №639843; за 2 дні у період тимчасової втрати працездатності з 03 червня 2018 року по 05 червня 2018 року (стати до роботи 05 червня 2018 року) за листком непрацездатності серії АДЛ №132640.

Повідомленнями державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. від 24 січня 2020 року було повернуто вищевказані виконавчі документи стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», п.п. 1 3 Розділу III Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (далі Закон України №145-ІХ), який набрав чинності 20 жовтня 2019 року.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).

За змістом ст. 451 ЦПК України за результатом розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями ст.ст. 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язано виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За приписами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Із змісту наведених положень закону випливає, що метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб, а посадові особи державної виконавчої служби при здійсненні виконавчого провадження наділені широким колом повноважень та зобов`язані неухильно дотримуватись прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Також, за змістом ст.129-1 Конституції України та ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Водночас пункт 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України »Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» визначено, що забороняється вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності Законом були включені до переліків, затверджених Законом України »Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» за винятком: стягнення грошових коштів та стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Згідно Закону України «Про заставу», що повністю узгоджується із положеннями визначеними ЦК України, застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.

Таким чином, зміст відповідного положення Закону України № 145-ІХ слід розуміти як такий, яким забороняється вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності Закону України № 145-ІХ були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», за винятком:

1) стягнення грошових коштів;

2) стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» затверджено Перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, згідно з додатком 2. До цього додатку 2 включено АТ «Українська залізниця».

Отже, стосовно АТ «Українська залізниця» існує заборона його приватизації.

Встановлена Законом України № 145-IX заборона вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» стосується об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», і спрямована на недопущення вибуття з державної власності цих об`єктів шляхом проведення виконавчих дії.

Враховуючи, що вищезазначені виконавчі листи були видані на виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року, в частині зобов`язання ПАТ «Українська залізниця» призначити та виплатити ОСОБА_1 матеріальне забезпечення, а також звернутись до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності із заявою розрахунком, заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», поширюється на виконання зазначеної частини судового рішення у даній справі, оскільки зазначені вимоги не є вимогами про стягнення грошових коштів або стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на неврахування правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 15 травня 2020 року у справі №904/5697/18 та від 04 червня 2020 року у справі №904/1923/19, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з вказаних судових рішень судом касаційної інстанції здійснювався перегляд скарг на дії державного виконавця щодо скасування постанов про відкриття виконавчого провадження про стягнення з АТ «Українська залізниця» грошових коштів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За приписами ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

З огляду на відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення державного виконавця та апеляційної скарги судові витрати у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

М.С. Гончар