22-ц/804/3024/20
266/3382/17

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 266/3382/17

Номер провадження 22-ц/804/3024/19

13 жовтня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Принцевської В.П., Мироненко І.П.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «СРЗ»

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Пантелєєва Д.Г., повний текст якого складено 07 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, треті особи: Первинна профспілкова організація № 141-5 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», Маріупольська місцева профспілкова організація Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність»,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що з 10 липня 1995 року по 14 серпня 2017 року він перебував у трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «СРЗ» (надалі: ТОВ «СРЗ»). Крім того, він є головою первинної профспілкової організації № 141-5 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» та заступником голови Маріупольської місцевої профспілкової організації Всеукраїнська профспілка "Народна солідарність". 14 серпня 2017 року його було звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин зобов`язань, покладених на нього трудових договором. Проте з даним наказом про звільнення він не згоден, оскільки, в порушення вимог ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідач звільнив його без обов`язкового дозволу профспілки, крім того ТОВ «СРЗ» пропустило місячний строк для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки події які відповідач вважає порушенням, мали місце в період часу з 16 червня 2017 року по 26 червня 2017 року. Просив поновити його на роботі з 15 серпня 2017 року, скасувати (визнати неправомірним) наказ № 152 від 14 серпня 2017 року «Про звільнення» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 19 серпня 2017 року по день ухвалення судом рішення в даній справі, що відповідно до його розрахунку від 28 липня 2020 року, складає 193 871,35 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 липня 2020 року вищевказаний позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора ТОВ «СРЗ» ОСОБА_2 № 152 від 14 серпня 2017 року «Про звільнення працівника ОСОБА_1 » за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника дільниці автомобільного транспорту (гараж) служби транспорту департаменту з логістики та забезпечення в ТОВ «СРЗ» з 15 серпня 2017 року. Стягнуто з ТОВ «СРЗ» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15 серпня 2017 року по 30 липня 2020 року включно у розмірі 173 573, 41 грн з відрахуванням податків та зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати та стягнуто з ТОВ «СРЗ» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 704,80 грн та судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру у розмірі 704,80 грн.

Не погодившись частково з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення змінити в частині розміру стягнутого на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням його розрахунку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що обраховуючи кількість днів вимушеного прогулу, суд першої інстанції врахував той факт, що в період часу з січня 2019 року по день ухвалення судом рішення відповідач, у зв`язку з виробничою необхідністю, спричиненою виробничо-економічною ситуацією на підприємстві та на підставі планового завантаження виробничих підрозділів в 2019 році, та частково в 2020 році, на підприємстві встановлював режим роботи на умовах неповного робочого тижня, а саме чотириденний робочий тиждень, тривалістю 32 години для всіх працівників, що підтверджується відповідними наказами. Проте вважає, суд повинен нарахувати йому середню заробітну плату за час вимушеного прогулу виходячи з того графіку, по якому він працював до свого звільнення за п`ятиденним робочим тижнем.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Інші учасники справи своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скарги не скористались.

Позивач, представники сторін та третіх осіб в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Голова Маріупольська місцевої профспілкової організації Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, апеляційну скаргу позивача просила задовольнити.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення відповідає таким вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 10 липня 1995 року по 14 серпня 2017 року працював в ТОВ «СРЗ», в тому числі з 01 січня 2016 року начальником дільниці автомобільного транспорту (гараж) служби транспорту департаменту з логістики та забезпечення на тому ж підприємстві. 14 серпня 2017 року позивача звільнено з підприємства за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених на нього трудовим договором за п. 3 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці НОМЕР_1 . (т.1, а.с.11-22).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України проведено з порушенням вимог трудового законодавства, що відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі і виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та його поновлення на роботі не оскаржувалось, тому апеляційним судом не переглядалось.

Визначаючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, місцевий суд на підставі положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» керувався правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, місцевий суд визначив середньоденну заробітну плату позивача шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх повних двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Після визначення середньоденної заробітної плати, суд здійснив нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів вимушеного прогулу.

При цьому суд виходив з того, що після звільнення позивача з січня 2019 року по день ухвалення судом рішення, у зв`язку із виробничою необхідністю, спричиненою виробничо-економічною ситуацією на підприємстві та на підставі планового завантаження виробничих підрозділів ТОВ "СРЗ" встановило на підприємстві режим роботи на умовах неповного робочого тижня, а саме чотириденний робочий тиждень, тривалістю 32 години для всіх працівників, що підтверджується наказами щодо режиму роботи.

Колегія суддів вважає, що рішення в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законними і обґрунтованими та підстав для його скасування немає.

Так, за правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, правильно визначивши середньоденний заробіток позивача, який дорівнює 260, 23 грн, шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх повних двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів ( 8587, 56 грн : 41 день), суд першої інстанції обґрунтовано обчислив середню заробітну плату позивача за час вимушеного прогулу у сумі 173 573, 41 грн шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком з 15 серпня 2017 року по 18 липня 2020 року 667 днів ( час вимушеного прогулу).

Доводи позивача про те, що при визначенні загальної суми заробітку, що підлягає виплаті йому за час вимушеного прогулу, необхідно виходити із кількості робочих днів згідно з графіком, за яким він працював до звільнення, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки зі змісту вищезазначеного Порядку вбачається, що середній заробіток має бути оплачений незаконно звільненому працівнику за дні вимушеного прогулу. По даній справі вимушений прогул у позивача тривав після його звільнення з підприємства, у період коли відповідач встановив режим роботи на умовах неповного робочого тижня, тому місцевий суд обґрунтовано узяв за основу розрахунку середнього заробітку кількість днів за цей період з урахуванням нового режиму роботи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполь Донецької області від 31 липня 2020 року в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Суддя: