Номер провадження 2/754/4323/20
Справа №754/2719/20
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

секретаря судового засідання Раєвського П.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 25.08.2018 року по 02.11.2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час перебування у шлюбі ними було набуто у власність та оформлено на ім`я відповідача спірну квартиру АДРЕСА_1 . Посилаючись на положення ст.ст.69, 70 СК України, а також на те, що на даний час відповідач не визнає вказану спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить поділити спільне сумісне майно подружжя - однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в рівних частинах між нею та відповідачем. Визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частину квартири за кожним.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 03.03.2020 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили ї задовольнити з підстав викладених в позові.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.08.2018 року, який 02.11.2019 року було розірвано, про що складено відповідний актовий запис за №433 Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Також, судом встановлено, що під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2018 року відповідач ОСОБА_3 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 11 вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, цей договір укладено за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 , що підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А., 27.08.2018 року, за реєстровим номером №4404.

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 201811472 від 25.02.2020 року, 27.08.2018 року на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2018 року за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірну квартиру загальною площею 22,0 кв.м., житловою площею 10,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за відповідачем, була придбана сторонами під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, виходячи з положень ст.ст.69, 70 СК України, вказане майно подружжя підлягає поділу в рівних частинах.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач уточнені позовні вимоги визнав і таке визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб, то згідно положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України позов підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог.

На підставі ст.ст.69-72, 112, 372 СК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року, керуючись ст.ст.4, 10, 76, 141, 206, 264-265, 268, 273, 365 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину понесених нею судових витрат зі сплати судового збору - 1460,00 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.03.2020 року у вигляді накладення арешту на однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 28.05.2020 року.

Суддя: Н.Г. Таран