Номер провадження 22-ц/804/1008/20
Донецький апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року

м. Бахмут

Справа № 234/14777/18

Провадження № 22-ц/804/1008/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Біляєвої О. М. (суддя-доповідач), Корчистої О. І., Папоян В. В.,

секретар судового засідання - Гладух О. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Прокуратури Донецької області, Краматорська місцева прокуратура,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України, Міністерство фінансів України, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство юстиції України,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої забезпечили Перший апеляційний адміністративний суд і Слов`янський міськрайонний суд Донецької області, в спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Краматорського міського суду Донецької області у складі судді Ткачової С. М. від 10 грудня 2019 року, ухвалене у м. Краматорську, дата складення повного рішення - 15 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області і до Краматорської місцевої прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, незаконною, неправомірною, встановлення фактів, що мають юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди (справа № 234/14777/18) .

Позов мотивований тим, що 22 лютого 2016 року позивач, через свого представника - адвоката Стулікова А.В., звернувся до керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. зі скаргою в порядку, передбаченому статтею 308 КПК України, про вжиття заходів щодо дотримання розумних строків досудового розслідування кримінального провадження № 0002670, а також надання відповідних вказівок процесуальному керівнику прокурору Гілєвому А. О.

Керівник Краматорської місцевої прокуратури Біжко С. В. скаргу не розглянув, обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк не дав, тобто не захистив права і свободи людини і громадянина ОСОБА_1 , чим порушив присягу прокурора.

Протиправною, незаконною бездіяльністю Держави Україна за представництвом Прокуратури Донецької області в особі керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. порушені законні права позивача на справедливий судовий розгляд в розумні строки.

Внаслідок протиправної, незаконної, неправомірної бездіяльності Прокуратури Донецької області, яка не виконала обов`язку встановити розумні строки проведення слідчих дій, порушені законні права позивача на розгляд звернення і отримання обґрунтованої відповіді.

Посилаючись на те, що протиправною бездіяльністю працівників прокуратури порушено законні права позивача, внаслідок чого завдано моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях, ОСОБА_1 просив визнати бездіяльність Прокуратури Донецької області протиправною, незаконною, неправомірною.

Позивач також просив встановити факти порушення його права:

на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк;

на справедливий суд в розумні строки;

володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності - майном ТОВ «Украгропромстрой» шляхом реалізації права на участь в управлінні господарським товариством та доходу від використання майна;

на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти своїм майном відповідно до статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області на користь ОСОБА_1 134 028 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди (ас. 1-8 т. 1).

Ухвалою суду першої інстанції від 25.09.2018 позов залишений без руху, оскільки в ньому не зазначено спосіб захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону (ас. 28-29 т. 1).

04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 на виконання вимог цієї ухвали подав уточнену позовну заяву, в якій, посилаючись на те, що протиправною бездіяльністю працівників прокуратури порушено законні права позивача на розгляд звернення, внаслідок чого завдано моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях, просив визнати бездіяльність Прокуратури Донецької області протиправною, незаконною, неправомірною і стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області на його користь 134 028 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди (ас. 34-41 т. 1).

Ухвалою суду від 09 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі (ас. 47-48 т. 1).

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 30 січня 2019 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвала мотивована тим, що заявлені позивачем вимоги про визнання бездіяльності протиправною, незаконною, неправомірною та відшкодування моральної шкоди не можуть бути предметом судового розгляду (ас. 197-199 т. 1).

Постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 в позовній заяві, крім іншого, просив встановити факти порушення його права:

на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк;

на справедливий суд в розумні строки;

володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності - майном ТОВ «Украгропромстрой» шляхом реалізації права на участь в управлінні господарським товариством та доходу від використання майна;

на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти своїм майном відповідно до статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Проте в ухвалі суду першої інстанції не зазначено, в порядку якого судочинства підлягають розгляду вимоги про встановлення цих фактів (ас. 230-232 т. 1).

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 03 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для оформлення відповідно до вимог ЦПК України (ас. 246-247 т. 1).

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області і до Краматорської місцевої прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, незаконною, неправомірною, встановлення фактів, що мають юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди (справа № 234/18487/18).

Позов мотивований тим, що 04 квітня 2016 року позивач, через свого представника - адвоката Стулікова А.В., звернувся до керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. зі скаргою в порядку, передбаченому статтею 308 КПК України, про вжиття заходів щодо дотримання розумних строків досудового розслідування кримінального провадження № 0002670.

Керівник Краматорської місцевої прокуратури Біжко С. В. скаргу не розглянув, обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк не дав, тобто не захистив права і свободи людини і громадянина ОСОБА_1 , чим порушив присягу прокурора.

Протиправною, незаконною бездіяльністю Держави Україна за представництвом Прокуратури Донецької області в особі керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. порушені законні права позивача на справедливий судовий розгляд в розумні строки.

Посилаючись на те, що протиправною бездіяльністю працівника прокуратури порушено законні права позивача, внаслідок чого завдано моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях, ОСОБА_1 просив визнати бездіяльність Прокуратури Донецької області протиправною, незаконною, неправомірною. Стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області на його користь 134 028 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, а також встановити факти порушення його права:

на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк;

на справедливий суд в розумні строки;

володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності - майном ТОВ «Украгропромстрой» шляхом реалізації права на участь в управлінні господарським товариством та доходу від використання майна;

на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти своїм майном відповідно до статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (ас. 1-5 т. 2).

Ухвалою суду першої інстанції від 27.11.2018 позов залишений без руху, позивачеві запропоновано надати позовну заяву в новій редакції, в якій зазначити спосіб захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону (ас.7-8 т. 2).

05 грудня 2018 року ОСОБА_1 на виконання вимог цієї ухвали подав уточнену позовну заяву (ас. 32-36 т. 2).

Ухвалою Краматорського міського суду від 11 грудня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Ухвала мотивована тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (ас. 37 т. 2).

Постановою Донецького апеляційного суду від 05 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова мотивована тим, що під час постановлення ухвали суд першої інстанції не врахував заявлення позивачем інших, крім визнання бездіяльності протиправною, незаконною, неправомірною і відшкодування моральної шкоди, позовних вимог, які розглядаються в порядку цивільного судочинства (ас. 78-84 т. 2).

Позовна заява ухвалою Краматорського міського суду від 15 березня 2019 року залишена без руху для оформлення відповідно до вимог ЦПК України, а в наступному 10 квітня 2019 року визнана неподаною і повернута позивачеві (ас. 89-90, 93-94 т. 2).

Донецький апеляційний суд постановою від 07 червня 2019 року апеляційну скаргу позивача задовольнив, скасував ухвалу суду першої інстанції від 10.04.2019 і направив справу для продовження розгляду.

Суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку з огляду на те, що суд попередньої інстанції в ухвалі про залишення позову без руху не зазначив, в чому саме полягає неналежність оформлення поданої позовної заяви, а тому не мав законних підстав вважати позов неподаним та повертати його (ас. 119-123 т. 2).

Ухвалою Краматорського міського суду від 14 червня 2019 року у відкритті провадження в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною, незаконною, неправомірною і відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок такої бездіяльності, відмовити. Позовну заяву в частині вимог:

на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк;

на справедливий суд в розумні строки;

володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності - майном ТОВ «Украгропромстрой» шляхом реалізації права на участь в управлінні господарським товариством та доходу від використання майна;

на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти своїм майном відповідно до статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, -

прийняти до розгляду і відкрити провадження у справі (ас. 139-141 т. 2).

Ухвалою суду від 08 липня 2019 року цивільна справа № 234/14777/18 і цивільна справа № 234/18487/18 об`єднані в одне провадження (справа № 234/14777/18) (ас. 183-184 т. 2).

Рішенням Краматорського міського суду від 10 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області і Краматорської місцевої прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, незаконною, неправомірною, встановлення фактів, що мають юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення мотивовано тим, що позовні вимоги про встановлення факту порушення права ОСОБА_1 на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк; на справедливий суд в розумні строки; володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності - майном ТОВ «Украгропромстрой» шляхом реалізації права на участь в управлінні господарським товариством та доходу від використання майна, а також про визнання бездіяльності протиправною, незаконною, неправомірною не підлягають задоволенню у зв`язку з безпідставністю.

У задоволенні позовних вимог про встановлення факту порушення права на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти своїм майном відповідно до статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки позивач не надав належних доказів на їх підтвердження (ас. 8-15 т. 3).

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку підписав його представник ОСОБА_2 та в якій просив скасувати рішення суду з підстав порушення норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не з`ясував обставини, зазначені у позовній заяві, і внаслідок неправильної оцінки наданих учасниками справи доказів дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, фактично поклавши на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його права. Під час ухвалення рішення суд не застосував до спірних правовідносин норми, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог, а саме: ст. 56 Конституції України, ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» (ас. 24-29 т. 3).

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції учасники справи, які отримали копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою (ас. 38, 40, 41, 42, 43 т. 3), не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , представники позивача: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судової повістки (ас. 117, 119, 120, 121 т. 3), а тому їх неявки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 06 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - Краматорський ВП ГУНП в Донецькій області) із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом шахрайства, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. На підставі його заяви слідчим відділом Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0002670.

22 лютого 2016 року представник позивача - адвокат Стуліков А.В. на особистому прийомі звернувся зі скаргою до керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. про вжиття заходів щодо дотримання розумних строків досудового розслідування кримінального провадження. Листом № 3204-15/2127вих16 йому була надана відповідь, що підстав для вжиття відповідних заходів не вбачається.

04 квітня 2016 року позивач, через свого представника - адвоката Стулікова А.В., звернувся до керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В., як до прокурора вищого рівня, зі скаргою в порядку, передбаченому статтею 308 КПК України, про вжиття заходів щодо дотримання розумних строків досудового розслідування кримінального провадження та вирішення питання допиту осіб з наступною перевіркою правдивості одержаних відомостей відповідними документами.

На скаргу від 04.04.2016 керівник Краматорської місцевої прокуратури Біжко С. В. надав 18 квітня 2016 року відповідь листом № 3204-15/3347 вих16.

Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 03 червня 2016 року зобов`язати керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. розглянути скаргу ОСОБА_2 від 04.04.2016 протягом трьох днів і, в разі наявності підстав для її задоволення, надати відповідному прокурору обов`язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень. Про результати розгляду скарги невідкладно письмово повідомити заявника.

09 червня 2016 року ухвала слідчого судді надійшла до Краматорської місцевої прокуратури, а 10 червня 2016 року надіслано ОСОБА_2 лист № 3204-15/5051вих-16 про розгляд звернення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Разом з тим при зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М.В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру, щоб спір був дійсним та серйозним і щоб предмет провадження напряму стосувався відповідного права цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Указані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Звернувшись до суду з цивільним позовом, ОСОБА_1 зазначив три вимоги:

1) визнання протиправною, незаконною бездіяльністю Держави Україна за представництвом Прокуратури Донецької області в особі керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. щодо забезпечення права позивача на справедливий судовий розгляд кримінального провадження № 0002670 в розумні строки та отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк.

2) відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності;

3) встановлення фактів, що мають юридичне значення для стягнення компенсації за завдану моральну шкоду:

порушення права на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк;

порушення права на справедливий суд в розумні строки;

порушення права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності - майном ТОВ «Украгропромстрой» шляхом реалізації права на участь в управлінні господарським товариством та доходу від використання майна;

порушення права на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти своїм майном відповідно до статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Тобто фактично ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність прокурора під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК).

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Згідно із частиною першою статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 КПК України.

Потерпілий має право оскаржувати бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення; у нездійсненні інших процесуальних дій, які зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк; рішення прокурора про закриття кримінального провадження; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій тощо. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 вказаного Кодексу (частини перша та друга статті 303 КПК України).

Тобто кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду скарг потерпілого, які позивач заявив за правилами кримінального судочинства. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц (провадження № 14-630цс18) та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Частиною першою статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладається, зокрема, функція нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.

Коло повноважень прокурора у процесі здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням передбачені частиною другою статті 36 КПК України.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 45 Закону України «Про прокуратуру» рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Отже, для оскарження дій та рішень посадових осіб органів досудового розслідування, особа має подавати відповідні скарги у порядку кримінального судочинства, а не цивільного.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17-ц (провадження № 14-326цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/59807/171-ц (провадження № 14-357цс18), від 26 червня 2019 року у справі № 810/4310/18 (провадження № 11-263апп19), від 07 серпня 2019 року у справі № 234/15610/18 (провадження № 14-339цс19).

Судом встановлено, що слідчим відділом Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0002670 за фактом шахрайства (заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою), передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Під час кримінального провадження позивач, через свого представника - адвоката Стулікова А.В., звернувся до керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В., як до прокурора вищого рівня, зі скаргою в порядку, передбаченому статтею 308 КПК України, про вжиття заходів щодо дотримання розумних строків досудового розслідування кримінального провадження. У подальшому ОСОБА_1 звертався до Краматорського міського суду Донецької області зі скаргою на бездіяльність керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В., зокрема просив надати відповідному прокурору обов`язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень.

Вважаючи порушеним своє право на порушення права на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк; порушення права на справедливий суд в розумні строки; порушення права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності - майном ТОВ «Украгропромстрой» шляхом реалізації права на участь в управлінні господарським товариством та доходу від використання майна; порушення права на ефективний правовий засіб захисту права мирно володіти своїм майном відповідно до статей 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Можна зробити висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина перша статті 21 КПК України визначає, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до частин першої, другої і шостої статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

Строки досудового розслідування встановлені статтею 219 КПК України.

На досудовому провадженні можуть бути оскаржені, крім іншого, бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним Кодексом строк (стаття 303 КПК України).

Отже, забезпечення захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування є важливою складовою кримінального провадження, як одного із обов`язкових аспектів більш широкої концепції - справедливого судового розгляду.

Питання дотримання цих складових права потерпілого протягом кримінального провадження у поєднанні із всебічною оцінкою щодо бездіяльності слідчого або прокурора, а також наявністю та встановленням істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства через недотримання розумних строків на різних стадіях можуть призвести до визнання бездіяльності слідчого або прокурора неправомірною, а також до скасування процесуального рішення як такого, що перешкодило чи могло перешкодити ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Такі питання вирішуються судом у межах відповідного кримінального провадження та в порядку кримінального процесуального законодавства. Юридичні факти, які позивач просив установити в судовому порядку як підставу для відшкодування моральної шкоди, не можуть встановлюватися та відповідна їм правова оцінка не надається під час розгляду іншої справи та за правилами, в тому числі й цивільного судочинства.

Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду під час розгляду 10 квітня 2019 року справи № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Колегія суддів також звертає увагу, що за змістом позовної заяви та пояснень адвоката Стулікова А. В. під час апеляційного перегляду цієї справи, частина позовних вимог, а саме: вимога про встановлення фактів, що мають юридичне значення, є доказуванням підстав вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто цивільний процесуальний закон визначає певні засоби, якими встановлюються наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Встановлення факту, що має юридичне значення, не є доказом в розумінні закону, відповідно не може підмінювати обов`язок учасників справи щодо доказування і подання доказів, а тому вимога про встановлення фактів, що мають юридичне значення, метою якої є доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не належить до юрисдикції суду.

З огляду на викладене та враховуючи, що у цій справі спір стосується правомірності бездіяльності прокуратури у кримінальному провадженні, питання щодо права потерпілого на захист його порушеного права і додержання розумних строків досудового провадження мають розглядатися під час кримінального провадження за правилами процесуального судочинства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такий спір не має вирішуватися судами за правилами ЦПК України. Позивач може реалізувати своє право на оскарження бездіяльності прокуратури та встановлення певних юридичних фактів відповідно до норм КПК України, тому наявні правові підстави для закриття провадження у справі в частині визнання бездіяльності неправомірною і встановлення фактів, що мають юридичне значення, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, не допускається (стаття 20 ЦПК України).

Щодо законності й обґрунтованості рішення в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити таке.

У силу ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.02.2020 у справі № 233/1997/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

За правилом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди та ненадання останнім в порядку статті 81 ЦПК України доказів протилежного.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вважав, що внаслідок неправомірної бездіяльності співробітників прокуратури не були захищені його права як потерпілого і власника майна.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що рішення про визнання протиправною, незаконною бездіяльності керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. під час досудового розслідування за кримінальним провадженням № 0002670 не приймалося компетентними органами.

Отже, протиправність бездіяльності керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. під час досудового розслідування за кримінальним провадженням № 0002670 не доведена.

При частковому задоволенні скарги ОСОБА_2 , як представника потерпілого ОСОБА_1 , в ухвалі слідчого судді Краматорського міського суду від 03.06.2016 вказувалося на розгляд скарги в порядку Закону України «Про звернення громадян», а не в порядку ст. 308 КПК України; однак протиправність дій прокурора не встановлювалася.

Тому сам факт постановлення слідчим суддею ухвали щодо зобов`язання керівника Краматорської місцевої прокуратури Біжка С. В. розглянути скаргу не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлена зазначена позивачем ухвала слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності (постанова Верховного суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.03.2020 у справі № 639/1803/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19).

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок незаконної бездіяльності прокурора, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду в частині відмови у відшкодування моральної шкоди і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, яким суд попередньої інстанції надав належне обґрунтування відповідно до вимог статті 89 ЦПК України з урахуванням встановлених у справі обставин; а переоцінка доказів не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме: незастосування до спірних правовідносин статті 20 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" і статті 56 Конституції України, а також покладення на позивача обов`язку довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його права, колегія суддів виходить з такого.

Спірні правовідносини регулюються статтями 1173, 1174 ЦК України, які були застосовані судом першої інстанції під час ухвалення рішення.

Стаття 20 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" передбачає, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Тобто відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу. Сам порядок відшкодування шкоди норма не визначає, тому суд правильно не керувався даною нормою під час ухвалення оскарженого рішення.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Проте право на відшкодування виникає у разі завдання особі шкоди та при наявності підстав для її відшкодування.

Аналогічні висновки містять і рішення Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) від 15.10.2009 (остаточне 15.01.2010) та «Бурдов проти Росії» (скарга № 59498/00) від 07.05.2002.

Суть висновків, викладених у наведених рішеннях ЄСПЛ, зводиться до того, що визнання самого факту правопорушення не є достатнім для справедливої сатисфакції за завдану моральну шкоду. Тобто обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди є встановлення і доведеність факту правопорушення.

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, протиправність дій органу прокуратури не встановлена.

Відтак висновок суду про недоведеність позивачем факту правопорушення не суперечить практиці ЄСПЛ.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Згідно з частинами першою і другою статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Установивши, що рішення суду першої інстанції справі в частині визнання бездіяльності неправомірною і встановлення фактів, що мають юридичне значення, ухвалено з порушенням правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 ЦПК України, і таке порушення є обов`язковою підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції скасовує рішення Краматорського міського суду від 10 грудня 2019 року частково і закриває провадження у справі в цій частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди і на законність судового рішення не впливають, тому рішення в цій частині слід залишити без змін.

У зв`язку з цим слід відновити дію рішення, зупинене ухвалою Донецького апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. 367, п. 1 і п. 4 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 377, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду від 10 грудня 2019 року в частині визнання бездіяльності неправомірною і встановлення фактів, що мають юридичне значення, скасувати і провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без змін, дію якого відновити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: О. М. Біляєва

О. І. Корчиста

В. В. Папоян

Дата складення судового рішення - 21 травня 2020 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва