Дата документу 28.05.2020 Справа № 331/4673/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4673/19
Провадження №22-ц/807/1877/20
Головуючий в 1-й інстанції - Жукова О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 20 березня 2020 року) у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.07.2017 року за адресою: м. Запоріжжя, вул. Стефанова сталась дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Внаслідок винних дій відповідача пошкоджено транспортний засіб та завдано матеріальної шкоди ОСОБА_2 , під керуванням якого перебував автомобіль «Mazda 3» державний номерний знак НОМЕР_1 . В порушення умов Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП застраховано не було. Потерпіла особа (власник транспортного засобу «Mazda 3» державний номерний знак НОМЕР_1 ) звернулась до МТСБУ з заявою про відшкодування заподіяної шкоди. Відповідно до Наказу № 10407 від 08.11.2017 року та вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір регламентної виплати склав 88 214,29 грн. (вісімдесят вісім тисяч двісті чотирнадцять гривень 29 коп.), яке МТСБУ було сплачено потерпілій особі згідно платіжного доручення № 1261485 від 09.11.2017 року. Розмір витрат на збір документів та визначення розміру шкоди щодо зазначеного страхового випадку склав 630,00 грн., яке МТСБУ було сплачено особам, які надавали послуги по врегулюванню по справі, здійснювали збір документів та визначення розміру завданої шкоди, що підтверджується платіжним дорученням № 1259840 від 20.09.2017 року. Після відшкодування ОСОБА_2 матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_1 , МТСБ України отримав право регресної вимоги до відповідача у розмірі 88 844,29 грн. Позивач просив стягнути з відповідача у порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 88 844,29 грн. та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Моторне (транспортне) страхове бюро України подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення і можливе лише у випадку наявності вини особи. За таких обставин, вина відповідача ОСОБА_1 встановлена ухвалою Шевченіківського районного суду м. Запоріжжя від 02.08.2017 року, що є в свою чергу підставою для стягнення регресної виплати.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини, відповідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.07.2017 року за адресою: м. Запоріжжя, вул. Стефанова сталась дорожньо-транспортна пригода за участі двох транспортних засобів, а саме: автомобіля «Mazda 3» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Toyota державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

03 травня 2017 року Моторне (транспортне) страхове бюро України отримало від ОСОБА_2 повідомлення про ДТП.

Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку вих. № 18/07/17, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Mazda 3» державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 238502,66 грн.. Відповідно до Звіту про оцінку майна (висновок про вартість пошкодженого КТЗ) № 18-1/07/17, ринкова вартість транспортного засобу «Mazda 3» державний номерний знак НОМЕР_1 після ДТП, складає 75 234,35 грн.

03 травня 2017 року від ОСОБА_2 надійшла заява про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП, яке мало місце 27 квітня 2017 року.

На момент ДТП цивільна-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mazda 3» державний номерний знак НОМЕР_1 застрахована відповідно до полісу № АК 4210842 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ТДВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА».

Цивільна-правова відповідальність водія Toyota державний номерний знак НОМЕР_2 застрахована не була.

Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України від № 10407 від 08.11.2017 року ОСОБА_2 виплачено страхове відшкодування у розмірі 88 214,29 грн.

Також, МТСБУ сплачено 630,00 грн. за роботи надані аварійним комісаром.

Згідно Довідки № 578663 про ДТП та постанови Шевченківского районного суду м. Запоріжжя від 02.08.2017 року (справа № 336/3464/17), ДТП сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 п. 10.1 ПДР України.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2017 року у справі 336/3464/17 кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України закрите та обвинуваченого звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілим.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що у ній відсутній будь-який висновок або посилання суду про винуватість ОСОБА_1 у настанні цієї події.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутня доведеності вини ОСОБА_1 у спричинені ДТП та у зв`язку цим його обов`язок відшкодувати МТСБУ шкоду в розмірі страхового відшкодування, яку цей страховик виплатив потерпілому.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позову, між тим правове обґрунтування вказаної відмови у позові підлягає зміні.

Так, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним законодавчим актом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно з пунктом 38.2.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України).

Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник).

Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

При цьому, за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Разом з тим, частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що водій транспортного засобу, винний у заподіянні шкоди іншій особі, може нести відповідальність перед страховиком в порядку регресу лише у випадку, коли він є власником вказаного джерела підвищеної небезпеки або на відповідній правовій підставі володіє ним.

Відповідач не був власником автомобіля марки Toyota державний номерний знак НОМЕР_2 , на якому вчинив дорожньо-транспортну пригоду на докази володіння ним на підставі будь-якого речового права позивач не посилався. Власником транспортного засобу на момент ДТП була юридична особа ЗАТ «ФЕРОТРЕЙДІНГ».

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Пунктом 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" судам роз`яснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Установлено, що позивач - представник МТСБУ позов до власника транспортного засобу не заявив, не заявив також і клопотання про залучення до участі в справі як співвідповідача власника джерела підвищеної небезпеки, яким була заподіяна шкода.

Таким чином, оскільки автомобіль марки Toyota державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 в момент ДТП, належав не останньому, а ЗАТ «ФЕРОТРЕЙДІНГ», до якого позивач вимог не пред`являв, сума витрат, пов`язаних з регламентною страховою виплатою, не може бути стягнута з ОСОБА_1 без залучення до участі у справі власника транспортного засобу та перевірки правовідносин між власником транспортного засобу та особою яка ним управляла для встановлення на якій відповідній правовій підставі вона володіла ним в момент ДТП (чи перебував відповідач у трудових правовідносинах, чи виконував під час руху трудові функції, чи управляв на підставі інших угод).

В любому випадку висновки у цій справі можуть вплинути на права та інтереси власника транспортного засобу який районним судом не був залучений до участі у справі і такі повноваження відсутні у апеляційного суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, щодо відмови у задоволенні вимог позивача, між тим з наведених вище підстав рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2020 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 28 травня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков