Справа № 346/112/20
Провадження № 22-ц/4808/668/20
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горейко М.Д., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2020 року, ухвалене суддею Васильковським В.В.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 та просив стягувати з відповідачки аліменти на його користь на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 гривень до досягнення ним 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання.

Позов обґрунтовано тим, що 16 травня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час є повнолітнім та навчається на 3 курсі Коломийського політехнічного коледжу Національного університету «Львівська політехніка» на бюджетній основі. Відповідачка на утримання сина матеріальної допомоги не надає, не зважаючи на обов`язок, передбачений законодавством.

Позивач не може самостійно утримувати їхнього сина у зв`язку з тим, що йому необхідні кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, підручники тощо, що й зумовило необхідність звернення до суду. З метою досудового врегулювання вказаного спору він неодноразово звертався до відповідачки з вимогою добровільної сплати відповідної суми коштів на утримання дитини, однак остання на них ніяк не реагує.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2020 року позов задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на повнолітнього сина ОСОБА_4 , який продовжує навчання, щомісячно у розмірі 1800 гривень. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів того, що відповідачка має достатній заробіток для того, щоб сплачувати більше мінімального рекомендованого ч. 2 ст. 182 СК України розміру аліментів. В той же час, суд вважав, що мінімально гарантованого розміру аліментів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму на одну дитину буде недостатньо для забезпечення гармонійного її розвитку та навчання. Суд, врахувавши стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів та відсутність у неї інших осіб на утриманні, прийшов до висновку, що з відповідачки слід стягувати аліменти в розмірі по 1800 гривень щомісячно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідачки на його користь на повнолітнього сина, який продовжує навчання, до досягнення ним 23 років аліменти у розмірі 4000 гривень щомісячно.

У скарзі апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим.

Зазначає, що син хворіє, йому встановлено діагноз: міопія обох очей високого ступеня, двобічна плоскостопість 2 ступеня, що потребує постійного лікування та відповідно додаткових витрат. Суд не врахував його доводів щодо матеріального стану платника аліментів: відповідачка має грошові вклади у банківських установах, автомобіль, квартиру та частину будинку, де проживає позивач із сином. Крім цього, немає інших осіб на утриманні. Призначена судом сума аліментів не є достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Також суд не взяв до уваги хворобливий стан сина, потребу постійного лікування для підтримки його зору, того, що обов`язок утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчатися після досягнення повноліття, незалежно від форми навчання, покладається на обох батьків, не врахував можливість відповідача надавати матеріальну допомогу та фактично переклав обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітнього сина, який хворіє і навчається, винятково на батька, який ІНФОРМАЦІЯ_2 стане пенсіонером з мінімальною пенсією, що є порушенням закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано, що підтверджено копією заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 16 травня 2019 року (а.с. 3).

За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем та перебуває на його утриманні.

Згідно довідки № 354 від 03 січня 2020 року Національного університету «Львівська політехніка» ОСОБА_5 навчається у даному закладі з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2021 рік за рахунок державного бюджету по спеціальності: 121 «Інженерія програмного забезпечення» (а.с. 4).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта, який вимоги скарги підтримав, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»): 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Пред`являючи позов, позивач зазначив, що потребує матеріальної допомоги на утримання сина, що продовжує навчання, посилаючись зокрема на витрати, пов`язані з навчанням, харчуванням, витратами сина на проїзд до місця навчання, оскільки не має можливості самостійно утримувати сина.

Судом встановлено, що син сторін по справі, ОСОБА_5 , досягнув повноліття, продовжує навчання у Коломийському політехнічному коледжі Національного університету «Львівська політехніка» на бюджетній основі, перебуває на матеріальному забезпеченні батька, який його забезпечує всім необхідним, та задовольняючи частково позов і стягуючи з відповідачки аліменти на користь позивача у розмірі 1800 гривень вірно виходив з того, що відповідачка, як матір, зобов`язана та спроможна надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання, саме у такому розмірі, виходячи з рівності обов`язку матеріальних витрат на обох батьків.

Посилання апелянта на стан здоров`я сина і потребу у зв`язку із цим ще більших витрат, ніж визначив суд, не є достатньо обґрунтованими, оскільки матеріалами справи не підтверджено необхідність суттєвих витрат на лікування сина у зв`язку з захворюванням. Крім цього, слід врахувати, що син сторін навчається по місцю проживання, що не передбачає витрат на проїзд до місця навчання, а тому суд першої інстанції абсолютно підставно визначив розмір аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Також суд першої інстанції правильно врахував відсутність доказів достатнього заробітку відповідачки для стягнення аліментів у розмірі, визначеному позивачем, що є більшим мінімального рекомендованого розміру, визначеного ч.2 ст. 182 СК України.

Суд першої інстанції дав оцінку письмовому поясненню відповідача про визнання вимог позивача про сплату аліментів, які апелянт у поданій скарзі не спростовував.

Колегія судді вважає, що подані позивачем до апеляційної скарги докази про наявність у позивача депозитних рахунків та квартири у місті Івано-Франківську не можуть вважатись беззаперечним доказом можливості відповідача сплачувати аліменти у запропонованому ним розмірі. Наявність коштів на депозитних рахунках стосується періоду ще до звернення за стягненням даних аліментів, а наявність житла у відповідача не є у даному випадку засобом для отримання доходу, а забезпечує право на житло, яким також забезпечений відповідно і позивач із сином.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Наведені апелянтом доводи не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції, тому рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 21 травня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: М.Д. Горейко

І.О. Максюта