КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року

м. Київ

справа № 369/6985/18

провадження №22-ц/824/4562/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

секретаря судового засідання - Парфенюк В.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , від імені якої діє її законний представник ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3 а

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2019 року у складі судді Пінкевич Н.С.

у справі за позовом ОСОБА_4 , від імені якої діє її законний представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності, зі стягненням грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року представник ОСОБА_2 , який є законним представником позивача ОСОБА_4 , звернулася до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила припинити право власності відповідача на 1/6 частину житлового будинку, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, а також 1/6 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;

- визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, а також 1/6 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;

- грошові кошти у розмірі 159 967,00 грн, що внесені від її імені як грошова компенсація за частки в неподільному майні на депозитний рахунок Києво-Святошинського районного суду Київської області № НОМЕР_1 , стягнути на користь відповідача;

- вирішити питання про судові витрати.

У мотивування вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі й на житловий будинок, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій, та земельну ділянку, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 073640.

Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли: позивач, як донька, за заповітом, посвідченим 28.07.2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за реєстровим № 3136, а також відповідач, як мати померлої і спадкоємець обов`язкової частки, за законом.

Представник указала, що 14.05.2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. було видано на ім`я позивача свідоцтвопро право на спадщину за заповітом на 5/6 частин вказаного нерухомого майна належного її матері за реєстровим №2355 та №2356, а на інші 1/6 частини зазначеного спадкового нерухомого майна 14.05.2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. було видано свідоцтвопро право на спадщину за законом за реєстровим №2357 та №2358на ім`я відповідача. Наразі,на вказані житловий будинок та земельну ділянку право власності зареєстровано за позивачем - на 5/6 частин та за відповідачем - на 1/6 частину.

Також позивач зазначала, що після відкриття спадщини стосунки батька позивача та відповідача стали неприязними, оскільки остання відмовилась визнавати права своєї онуки на спірне майно, одноособово ним володіє та користується повністю всім будинком та земельною ділянкою. Мали місце неодноразові погрози в бік батька позивача, проникнення до будинку, що змушувало його звертатись до правоохоронних органів.

Окрім того, наголошує, що частка відповідача у спірних житловому будинку та земельній ділянці є незначною, на неї припадає менше 30 кв.м житлового будинку, а саме, 14,87 кв.м, і 0,025 га землі, яка, відповідно до вимог законодавства, нерозривно зв`язана з часткою в житловому будинку, виділити частку ОСОБА_3 у цьому майні в натурі є неможливим.

На думку позивача, складна, неприязна ситуація, що має місце у відносинах між сім`ями позивача, яка не може окремо жити від свого батька, та відповідача, не дозволяє спільне використання майна, що перебуває в їх спільній частковій власності.

При цьому позивач зауважила, що у власності відповідача є власне житло - квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку експерта № 04/2019 від 31.01.2019, дійсна (ринкова) вартість належних на праві власності ОСОБА_3 1/6 частини житлового будинку, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, становить 102 800 грн, а 1/6 частини земельної ділянки, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, - 57 167,00 грн.

У зв`язку з можливою компенсацією вартості часток відповідача у майні у разі припинення її права власності, на депозитний рахунок суду було внесено 159 967,00 грн.

З огляду на викладене, представник позивачапросила суд задовольнити позов.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2019 року позов задоволено.

Постановлено припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину житлового будинку, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224; на 1/6 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину житлового будинку, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;на 1/6 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Грошові кошти у розмірі 159 967,00 грн, що внесені від імені ОСОБА_4 , як грошова компенсація за частки в неподільному майні на депозитний рахунок Києво-Святошинського районного суду Київської області, стягнуто на користь ОСОБА_3 .

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, 27 січня 2020 року ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження неможливості спільного використання співвласниками житлового будинку.

Уважає, що суд не у повному обсязі дослідив висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 31.01.2019 року, оскільки висновок про неможливість виділення в натурі 1/6 частини житлового будинку не означає, що ОСОБА_3 не може користуватися цим будинком та земельною ділянкою. Висновків про неможливість виділення 1/6 земельної ділянки, загальною площею 0,1507 га експертиза не містить. Уважає, що доводи позивача про неможливість виділення належної відповідачу частки в натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідача на частину належного їй спірного будинку.

Вказує, що істотність щкоди, завданої відповідачу внаслідок припинення її права власності на частку полягає, у тому числі, і в обмеженні можливості зустрічей з онукою, з якою у відповідача теплі та близькі відносини, а отже, неспроможними є доводи, що підставою припинення права на частку у спільному майні є неможливість спільного володіння та користування майном.

Зауважує, що ОСОБА_2 особисто сам по собі не має права власності ані на житловий будинок, ані на земельну ділянку АДРЕСА_1 . Тому він не має самостійного права володіти та користуватися цим житловим будинком та земельною ділянкою. Його права обмежуються обсягом прав представництва інтересів його дочки та онуки ОСОБА_3 ОСОБА_4 при виключно її володінні та користуванні цим майном і саме в її особистих інтересах як малолітньої дитини.

Зазначає, що в рішенні суду не наведено які саме інтереси чи права малолітньої дитини ОСОБА_4 , як співвласниці будинку та земельної ділянки, порушуються при їх спільному з бабою користуванні будинком та земельною ділянкою та чому таке спільне користування неможливе, а особисті стосунки ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_3 не мають жодного правового значення при вирішенні спору і можливості застосування ст. 365 ЦК України.

Уважає, що подання позовної заяви від імені дитини із зобов`язаннями витратити зазначені належні дитині кошти та внесення цих коштів на депозит суду є письмовим зобов`язанням від імені дитини, для чого, відповідно до ст. 177 СК України, необхідний дозвіл органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації.

Вказує, що в рішенні суду не усунуто протиріччя з приводу різної оцінки будинку та земельної ділянки, відсутні посилання на обґрунтованість того, що 1/6 частка у спільному майні є незначною, зокрема, не може бути незначною 1/6 частина земельної ділянки і така частина може бути виділена в натурі.

21 лютого 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача - Безпалюк Н. В . , в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Уважає рішення суду законним, обґрунтованим, таким, що ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_4 , та його представник у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спільне користування спірним житловим будинком є неможливим, оскільки має місце складна, неприязна ситуація у відносинах між відповідачем та законним представником позивача, котрий є її батьком і з яким вона нерозривно пов`язана в силу того, що є малолітньою, сторони є лише родичами, але не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство.

Доказів того, що може бути встановлено порядок користування спірним житловим будинком відповідачем не надано,за умови складних відносин між сторонами, суд не вбачав можливості спільного користування сторонами спірним будинком.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 12.10.2017.

З матеріалів спадкової справи № 90/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , наданих суду приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., убачається, що після смерті останньої відкрилась спадщина, в тому числі й на:

- житловий будинок, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, який належав померлій, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.11.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20920383 від 14.11.2008;

- земельну ділянку, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, яка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV -КВ № 073640, виданого Бузівською сільською радою 06.11.2002 згідно з рішенням 4 сесії 23 скликання Бузівської сільської ради від 26.07.2002 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1406/38327.

Зазначену спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли: позивач, як донька, за заповітом, посвідченим 28.07.2017 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С. за реєстровим № 3136, а також відповідач, як мати померлої і спадкоємець обов`язкової частки, за законом.

14.05.2018 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. видано на ім`я позивача свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровими №№ 2355 та 2356 на 5/6 частин вказаного нерухомого майна,належного її матері.

На іншу1/6 частину зазначеного спадкового нерухомого майна 14.05.2018 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. видано на ім`я відповідача свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровими №№ 2357 та 2358.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чизаконодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

У відповідності з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, аналіз ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Вказаний правовий висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц, у постановах Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі №357/11232/14-ц; від 15.07.2016 у справі №6-1599ц16; від 02.07.2014 у справі №6-68цс14.

При визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 3, 4 п. 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 №7 (далі - ППВСУ №7), відповідно до яких розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Судова практика Європейського суду з прав людини підтверджує висновок про те, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2010 (набуло статусу остаточного 21.03.2011) у справі «Андрій Руденко проти України» № 35041/05).

Крім того, згідно з абз. 5 п. 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 №7, в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

За правилами ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З огляду на вимоги ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Так, знаявної у матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2018 за № 127349102 убачається, що наразі на вказані житловий будинок та земельну ділянку право власності зареєстровано за позивачем - на 5/6 частин та за відповідачем - на 1/6 частину.

Відповідно до висновку експерта № 04/2019 від 31.01.2019, дійсна (ринкова) вартість належних на праві власності ОСОБА_3 1/6 частини житлового будинку, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, становить 102 800,00 грн, а 1/6 частини земельної ділянки, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, - 57 167,00 грн; виділити в натурі належну на праві власності відповідачу 1/6 частини житлового будинку, загальною площею 89,2 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва технічно неможливо.

Від імені позивача на депозитний рахунок суду внесено всього 159 967,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи оригіналами квитанцій №19 від 06.06.2018 та №39 від 02.03.2019.

Згідно пояснень сторін, а також наявних у матеріалах справи заяв, талону реєстрації звернення та листів Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області, вже після відкриття спадщини стосунки батька позивача та відповідача стали неприязними, що закінчувались зверненнями до правоохоронних органів.

Таким чином, під час розгляду справи судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що спільне користування спірним житловим будинком є очевидно неможливим, оскільки має місце складна, неприязна ситуація у відносинах між відповідачем та законним представником позивача, котрий є її батьком і з яким вона нерозривно пов`язана в силу того, що є малолітньою, сторони є лише родичами, але не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Натомість, стороною відповідача доказів того, що може бути встановлено порядок користування спірним житловим будинком,не надано.

Відповідно до висновку експерта належна відповідачу спірна частка у житловому будинку не може бути виділена в натурі, оскільки частка співвласника - ОСОБА_3 1/6 частина в одиницях площі складає 14,9 кв.м, чого не достатньо для влаштування однокімнатної квартири, забезпечивши відповідність вимог пунктів 2.22, 2.23 ДБН В.2.2.-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», пункту 8.7 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт».

Отже, доводи апелянта щодо необґрунтованості висновку про неможливість виділити в натурі 1/6 частину будинку не заслуговують на увагу суду.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про відсутність у висновку експерта відомостей щодо неможливості виділу в натурі 1/6 частини земельної ділянки, оскільки ч. 1 ст. 120 ЗК України чітко передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, земельна ділянка нерозривно пов`язана з житловим будинком та у разі набуття права власності на частину житлового будинку, до особи набувача переходить право власності і частину земельної ділянки, яка відповідає частині у праві власності на житловий будинок.

Судом першої інстанції також вірно зазначено про відсутність реальної можливості розбудови належної відповідачу частки спірного будинку, так як інша частина спірного будинку належить позивачу, яка є малолітньою, і згода на це повинна надаватися органами опіки та піклування та її законним представником, з яким у відповідача склались неприязні стосунки.

При цьому, заперечуючи проти наданого стороною позивача висновку експерта №04/2019 від 31.01.2019 з визначенням дійсної вартості 1/6 частини спірного будинку та земельної ділянки, відповідач, зі свого боку, не заявляла клопотання про призначення експертизи.

Матеріалами справи встановлено, що від імені позивача на депозитний рахунок суду внесеногрошові кошти у розмірі 159 967грн відповідно до висновку експерта № 04/2019 від 31.01.2019, що свідчить про дійсний та реальний намір позивача, в особі його законного представника, набути право власності на 1/6 частину у спірному майні, сплативши компенсацію вартості такої частки, з метою забезпечення інтересів дитини, вирішення та уникнення в майбутньому спорів з приводу користування вказаним майном.

Окрім того, з наданих КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» матеріалів інвентаризаційної справи та Інформації з Державного реєстру речових справ на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №127453282 від 13.06.2018 убачається, що відповідач має власне житло - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, на переконання колегії суддів, задоволення позовних вимог не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки остання має власне житло (квартира), припинення частки у спірному будинку та земельній ділянці здійснюється на платній основі за ринковою ціною, що не позбавляє відповідача можливості придбати схожий об`єкт для задоволення садівничих та городницьких потреб.

Аргументи апелянта про те, що припинення належної відповідачу частки у спірному житловому будинку завдасть їй значної шкоди, так як вона має на меті проводити там час з позивачем, яка є її онукою, є необґрунтованими з огляду на те, що припинення частки у спірному майні не позбавляє відповідача можливості бачитись та спілкуватись з позивачем в подальшому, в тому числі й на території спірних житлового будинку та земельної ділянки.

Питання щодо надання можливості та визначення порядку зустрічей з онукою, прийняття участі в її вихованні та спілкуванні підлягає вирішенню між ОСОБА_3 та законним представником позивача ОСОБА_2 мирним шляхом або за участю органу опіки та піклування, або у разі неможливості вирішити питання в досудовому порядку шляхом звернення до суду з окремим позовом.

Отже, під час розгляду справи судом установлено існування обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, які свідчать про наявність підстав для припинення частки відповідача у спільному майні, а саме: частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі відповідно до висновку експерта №04/2019 від 31.01.2019; спільне користування житловим будинком є неможливим з огляду на неприязні стосунки між відповідачем та законним представником позивача, який є її батьком і з яким вона нерозривно зв`язана в силу того, що є малолітньою, сторони є родичами, проте не є членами однієї сім`ї та не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство; таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачеві, як співвласнику спірного майна, оскільки ОСОБА_3 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Зважаючи на викладені обставини, а також ураховуючи зарахування на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі 159 967,00 грн, які підлягають компенсації відповідачу,колегія суддів уважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на належну відповідачеві 1/6 частину спірного житлового будинку та земельної ділянки, а також про припинення права власності відповідача на цю частину зі сплатою останній грошової компенсації.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, зазначивши, що задоволення позову якнайкраще забезпечить інтереси саме позивача як дитини, яка матиме можливість повноцінно та безперешкодно користуватись своїм майном як цільним об`єктом.

Отже, на підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «09» червня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай