Номер провадження: 22-ц/813/5784/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/16550/19

Номер провадження: 22-ц/813/5784/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Науменка А.В. о 13 годині 09 хвилині 15 січня 2020 року, повний текст рішення складено 24 січня 2020 року,

встановив:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь: 1) несплачену суму боргу з договором позики від 12.12.2018 року в розмірі 24 490,59 грн., з яких: - сума позики - 24 120,10 грн.; - 3% річних від простроченої суми - 370,49 грн.; 2)витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що12 грудня 2018 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір строкової позики, згідно з яким він надав останній грошові кошти в сумі 1 000 доларів США, строком на чотири місяці, тобто до - 12 квітня 2019 року, на підтвердження чого відповідачка написала розписку. Однак, у встановлений строк ОСОБА_2 борг не повернула і до цього часу від повернення коштів ухиляється.

Узв`язку з невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики від 12 грудня 2018 року щодо повернення суми позики в обумовлений сторонами строк, він має право на стягнення 3% річних від суми позики у відповідності до ст. 625 ЦК України (а. с. 3 5).

Ухвалою Приморського районного суду Одеси від 09.10.2019 року відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

ОСОБА_2 у відзиві на позов просить у задоволенні позову відмовити частково, а саме - відмовити у частині стягнення грошової суми у розмірі - 11 990 грн., посилаючись на те, що 27.11.2019 року ОСОБА_1 отримав від неї кошти у сумі - 500 доларів США, що підтверджується розпискою, яка була написана ним особисто.

Представник позивача адвокат Юциков Є.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Повідомив, що відповідь на відзив позивачем та його представником подаватись не будуть. Наполягав на стягненні заборгованості у національній валюті України.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позово визнала частково. Пояснила, що під час отримання нею грошових коштів від ОСОБА_1 за розпискою від 12.12.2018 року між ними була усна домовленість про сплату відсотків за користування коштами у розмірі 10% на місяць від суми боргу. На даний час нею сплачено вже 700 доларів США відсотків позивачу за користування даними коштами, з яких 500 доларів США вона повернула 27.11.2019 року, про що позивачем складено розписку, яка додана нею до відзиву. Суму основного боргу за розпискою від 12.12.2018 року вона повернути поки що не має можливості та просила суд відстрочити рішення по даному питанню.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2020 року вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 24 490,59 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. та судовий збір у сумі 768,40 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 12 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого Відповідачка позичила, а Позивач передав 1 000 (одну тисячу) доларів США, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією розписки від 12.12.2018 року, складеною та підписаною ОСОБА_2 власноруч.

Зі змісту розписки вбачається, що отримані в позику кошти Відповідачка зобов`язалася повернути Позивачу через чотири місяці, тобто 12.04.2019 року.

Суд зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, факт укладення договору позики у розмірі 1 000 доларів США між Позивачем та Відповідачкою підтверджено борговою розпискою від 12.12.2018 року, складеною власноруч Відповідачкою.

Тобто, надана до суду розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, містить усі істотні умови щодо суми позики і строку повернення позики.

Позичені кошти Відповідачка повинна була повернути у строк до 12.04.2019 року, однак взятих на себе зобов`язань не виконала.

Оскільки договір позики укладався в іноземній валюті на суму 1 000 доларів США, з урахуванням положень ст. 533 ЦК України, із Відповідачки на користь Позивача підлягає стягненню сума позики в національній валюті України - гривні за офіційним курсом, встановленим Національним банком України, яка станом на 26 вересня 2019 року, тобто на день звернення позивача із позовом, становить 24 120,10 грн. за 1 дол. США, а саме у валюті, на якій наполягає позивач у позові.

Суд вважав обґрунтованими доводи Позивача щодо наявності у останнього права на стягнення з Відповідачки 3% річних від суми позики з огляду на наступне.

Тобто, у зв`язку із неповерненням позичальником суми позики своєчасно, його борг складає: суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми.

Вирішуючи питання щодо донарахування 3% річних від простроченої суми суд виходить з того, що курс валют станом на дату спливу строку виконання зобов`язання відповідно наявної на офіційному сайті Національного Банку України інформації становив 100 дол. США 2 683,14 грн., відтак сума заборгованості 26 831,40 грн., з яких і має вираховуватись 3 % річних.

Період прострочення з 12.04.2019 року по 26.09.2019 року становить 168 днів. Отже, на момент звернення до суду з даним позовом сума 3% річних становить 370,49 грн. =2 6831,40 грн. : 100 х 3 : 365 х 168.

З урахуванням вищевикладеного загальне грошове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики становить 24 490,59 грн..

Суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що позичальник - ОСОБА_2 , не виконавши належним чином взяті на себе по договору позики від 12.12.2018 року зобов`язання, на вимогу позикодавця ОСОБА_1 повинна сплатити останньому по договору позики від 12.12.2018 року основну суму боргу в національній валюті України за курсом Національного Банку України, станом на день звернення д суду з позовом у розмірі 24 120,01 грн., 3% річних в розмірі - 370,49 грн., а всього 24 490,59 грн..

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність підстав для їх задоволення.

Щодо прохання відповідача про відстрочення рішення про стягнення з неї заборгованості за договором позики від 12.12.2018 року суд зазначив, що відповідно до ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Дане питання вирішується на стадії виконання судового рішення. Відстрочення ухвалення самого судового рішення чинним законодавством не передбачено та спричинило б затягування судового процесу.

Суд вважав, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката належним чином підтверджені договором про надання правової допомоги № 2/19 від 25.09.2019 року, розрахунком вартості послуг та актом прийому-передачі грошових коштів від 26.09.209 року, а тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 42 45).

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково. Стягнути з неї на користь позивача суму боргу за весь час прострочення в загальній сумі 11 990,00 грн. та судовий збір 768,40 грн. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) суд безпідставно не взяв до уваги її доводи про часткове повернення нею позики, що підтверджено розпискою позивача з його власним підписом; 2) справа не є складною ні по суті, ні по виконанню робіт з надання правничої допомоги. З самого початку позов вона визнала частково. Відсутні платіжні документи про оплату послуг. Не враховано її тяжкий матеріальний стан. Перевищено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу. Тому, стягнута сума витрат на правничу допомогу не відповідає вимогам ст. 137 ЦПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.02.2020 року відкрито апеляційне провадження. Роз`яснено учасникам справи їх право подання відзиву на апеляційну скаргу протягом семи днів з дня отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копія апеляційної скарги у березні та травні направлялися ОСОБА_1 за наявною у справі адресою. Перше рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення до апеляційного суду повернулося без вказівки причин невручення, друге з приміткою пошти «За закінченням встановленого строку зберігання».

Після отримання апеляційним судом з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області актуальної інформації щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 останньому втретє були направлені копія ухвали про відкриття апеляційного провадження, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копія апеляційної скарги. Одночасно на офіційному сайті апеляційного суду було розміщене повідомлення ОСОБА_1 про наявність ухвали Одеського апеляційного суду про відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Також копія ухвали про відкриття апеляційного провадження, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копія апеляційної скарги були направлені Великодолинській селищній разі Овідіопольського району Одеської області за місцем проживання ОСОБА_1 для вручення останньому. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 повернулося до апеляційного суду з приміткою пошти «За закінченням встановленого строку зберігання». Вищевказана селищна рада отримала поштову кореспонденцію, але відповіді апеляційному суду не надало.

У серпні 2020 року від адвоката Юцикова Є.С., діючого від імені ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, безпідставність апеляційної скарги. Вказує на те, що відповідачка намагається ввести суд в оману. У судовому засіданні сама відповідачка пояснила, що між сторонами була домовленість про сплату відсотків за користування коштами у розмірі 10%. Було сплачено відсотки за користування позикою у загальному розмірі - 700 доларів США, з яких - 500 доларів США було передано 27.11.2019 року.

До позовної заяви було додано розрахунок вартості витрат на правову допомогу, в якому чітко зазначено, які послуги були надані адвокатом позивачу, їх окрема вартість та загальна вартість усіх послуг. У доданому до позову акті прийому-передачі зазначено про передачу коштів у сумі 6 000,00 грн. за надані послуги. Адвокат може видати клієнту складений у довільній формі документ на підтвердження факту отримання коштів від клієнта. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року по справі № 727/4597/19.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.10.2020 року закінчено підготовку справи до розгляду. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (24 490,59 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що на підставі наявних у справі, наданих учасниками справи і досліджених судом доказів суд вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищевказаного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 626, 627, 628, 1046, 1047, 1049 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

12 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичила, а ОСОБА_1 передав 1 000 доларів США, що підтверджується складеною та підписаною власноруч ОСОБА_2 розпискою від 12.12.2018 року (а. с. 6).

Зі змісту розписки вбачається, що отримані в позику кошти ОСОБА_2 зобов`язалася повернути через чотири місяці, тобто 12.04.2019 року.

Між сторонами договору позики також була досягнута домовленість про сплату процентів за користування коштами у розмірі 10% у місяць.

ОСОБА_1 сплатила проценти за користування позикою у загальному розмірі 700 доларів США, з яких кошти у сумі 500 доларів США були передані 27.11.2019 року, про що була складена відповідна розписка (а. с. 31). У вказаній розписці чітко вказано, що ОСОБА_1 отримав 500 доларів США у якості оплати відсотків.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання з повернення позики у строк до 12.04.2019 року не виконала, позику не повернула.

Між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Оскільки беззаперечно встановлено, що ОСОБА_2 на виконання досягнутих домовленостей сплатила проценти за користування позикою, суму позики у встановлений договором позики строк не повернула, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про стягнення боргу за договором позики.

Вищезазначені доводи апелянта про те, що суд безпідставно не взяв до уваги її доводи про часткове повернення нею позики, що підтверджено розпискою позивача з його власним підписом, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки. У наданій апелянтом розписці чітко вказано, що кошти у сумі - 500 доларів США сплачено у якості погашення відсотків за користування позикою.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність суми витрат на правничу допомогу вимогам ст. 137 ЦПК України колегія суддів зазначає наступне.

За правилами передбаченими ст. ст. 133, 134, 137, 141 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких входять, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що у позові вказано розмір витрат на правничу допомогу адвоката 6 000,00 грн.. До позову додано Договір про надання правової допомоги № 2/19 від 25.09.2019 року та Акт прийому-передачі грошових коштів за договором № 2/19 від 25.09.2019 року, згідно якого позивачка сплатила за надання послуг адвоката 6 000,00 грн. (а. с. 3 5, 13 16).

Відповідачка, будучи освідомленою про розгляд справи (а. с. 22), у відзиві на позов не висуває жодних заперечень проти розміру витрат позивачки на правничу допомогу адвоката (а. с. 30 31).

Оскільки у суді першої інстанції відповідачка не висувала жодних заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, у апеляційного суду відсутні підстави для зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу адвоката.

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином,апеляційна скарга ОСОБА_2 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення відсотків за користування кредитом є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 274, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе