Справа № 415/456/20
Провадження № 22-ц/810/118/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Стахової Н.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , боржник- Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля»,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України) цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 28 січня 2020 року, постановлену Лисичанським міським судом у складі судді Старікової М.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», заборгованості з нарахованої, але не виплаченої суми та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (далі ПАТ «Лисичанськувугілля») заборгованості з нарахованої, але не виплаченої суми та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якій зазначив, що 30 квітня 2019 року він був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі наказу № 137. Однак при звільненні йому не було виплачено у повному обсязі нараховані суми та на день звернення з заявою заборгованість підприємства складає 31336 грн.

Також, заявник вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2019 року по 21.01.2020 року, оскільки у відповідності до ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Тому заявник просив суд видати судовий наказ про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на свою користь нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати в розмірі 31336 грн. та середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2019 року по 21.01.2020 року в сумі 168269,92 грн.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 28 січня 2020 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», заборгованості з нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає вказану ухвалу незаконною, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та просить скасувати ухвалу суду і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив його право на захист трудових прав, оскільки одночасно відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та відмовив у видачі судового наказу в одній ухвалі, що на думку заявника, є порушенням норм процесуального права. Крім того, ухвала про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору фактично не приймалася. Також скаржник посилається на те, що висновки суду не відповідають вимогам закону та постанові Верховного Суду у справі № 461/5946/16-ц від 07.02.2018 року.

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи у разі, якщо подано апеляційну скаргу на ухвалу суду, зазначену в пункті 1 ч.1 ст. 353 ЦПК України.

Згідно зі ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена ОСОБА_1 вимога про стягнення заборгованості з оплати днів тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства у сумі 986 грн. та допомога у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 30350 грн., а всього на загальну суму 31336 грн., не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України, оскільки відповідно до пунктів 3.3 та 3.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), та статті 2 Закону України «Про оплату праці» заявлені суми не є основною чи додатковою заробітною платою, а також заохочувальною чи компенсаційною виплатою. Крім того, вимоги про стягнення з боржника середнього заробітку на час затримки розрахунку у сумі 168269 грн.92 коп. не підлягають задоволенню відповідно до вимог п. 1. ч. 3 ст. 163 ЦПК України, так як заявник до заяви про видачу судового наказу не надав документ, що підтверджує сплату судового збору та у відповідності до ст. 136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір» не надав суду жодних доказів, які б могли бути підставами для звільнення заявника від сплати судового збору або підтверджували би такий майновий стан заявника, що перешкоджає сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі на момент звернення до суду, тому клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо: заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку

Згідно з п. 3 ч. 1ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у своїй заяві про видачу судового наказу просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на свою користь нараховану, але невиплачену суму заробітної плати в розмірі 31336 грн та середньоденний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2019 року по 21.01.2020 року в розмірі 168269 грн.

Згідно довідки Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» № 8 від 16.01.2020 року заборгованість по заробітній платі, що не входить до складу фонду оплати праці становить 986 грн.(лікарняний лист за рахунок підприємства) за серпень 2016 року та 30350 грн. (пенсійна допомога) за травень 2019 року.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції № 114/8713, розробленої відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

У розділі 3 Інструкції передбачені інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, і до них відносяться суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та вихідної допомоги при виході на пенсію (п. 3.2 та п.3.6), тобто не входять до фонду оплати праці.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що оплата днів тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства та вихідна допомога при виході на пенсію за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", а тому не входять до структури заробітної плати.

Таким чином, виходячи з аналізу вищезазначених норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку у справі про те, що заявлена ОСОБА_1 вимога про стягнення з ПАТ «Лисичанськвугілля» заборгованості по нарахованій але невиплаченій заробітній платі ( оплата днів тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства та пенсійна допомога) не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України.

Апеляційній суд не приймає до уваги посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 461/5946/16-ц від 07 лютого 2018 року, оскільки вказана постанова прийнята за результатами розгляду справи з іншими фактичними правовідносинами про стягнення грошової допомоги при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника, яка з огляду на вимоги статті 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» є державною гарантією наукових працівників, яка встановлена законом, та охоплюється поняттям заробітної плати і підлягає виплаті незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування такої грошової допомоги. Крім того, вказана постанова не містить висновків щодо застосування відповідної норми права, а прийнята за результатами розгляду конкретної справи за певними доводами касаційної скарги.

Що стосується вимоги заявника про стягнення з ПАТ «Лисичанськвугілля» середнього заробітку за час затримки при розрахунку, то судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається і заявник посилається в апеляційній скарзі на те, що при подачі заяви про видачу судового наказу ним не було сплачено судовий збір. ОСОБА_1 було також подано клопотання про звільнення його від сплати судового збору у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, оскільки останній не працює та не має змоги сплатити судовий збір.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пільги для звільнення від сплати судового збору, встановлені ст. 5 Закону України «Про судовий збір», крім того підстави для відстрочки, розстрочки, їх зменшення або звільнення від сплати судового збору, передбачені ст. 136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір», останні є вичерпними.

Вказаними нормами закону встановлено, що звільнення від сплати судового збору повинно вирішуватись за клопотанням учасника справи та за умови наявності скрутного майнового стану особи, визначеного законом, або у разі наявності у заявника обставин, які перелічені статті 8 Закону України «Про судовий збір». Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі ст. 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Звертаючись з клопотанням про звільнення від сплати судового збору, ОСОБА_1 не надано суду належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені у клопотанні, а тому Лисичанський міський суд Луганської області, керуючись положеннями ст. 136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір» вірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання та відмовив заявнику у його задоволенні.

Посилання скаржника про те, що судом в одному процесуальному документі вирішено питання про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та відмову у видачі судового наказу не заслуговує на увагу, оскільки Розділом ІІ ЦПК України «Наказне провадження» не передбачено можливості суду залишити заяву про видачу судового наказу без руху, якщо вона не відповідає ст. 163 ЦПК України.

Отже, судом першої інстанції з дотриманням статті 8 Закону України «Про судовий збір» та вимог ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України правильно вирішено клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, та не можуть слугувати підставами для її скасування, тому апеляційна скарга відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Лисичанського міського суду Луганської області від 28 січня 2020 року - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 24 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: