КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 758/11244/18

провадження № 22-ц/824/11576/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,(суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року у складі судді Ларіонової Н.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку; за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати останню такою, що втратила право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 ; зобов`язати Подільський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Подільську районну в м. Києві державну адміністрацію Відділ з питань проживання/перебування фізичних осіб зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 серпня 2008 року будинок по АДРЕСА_2 поділено на частки (квартири), одна з яких належить позивачу на праві приватної власності у розмірі 70/100 та має адресу АДРЕСА_1 , інша частина у розмірі 30/100 під адресою АДРЕСА_3 належить сестрі позивача ОСОБА_6 .

Вказував, що 16 жовтня 2010 року у зазначеному будинку відбулася пожежа, внаслідок чого відповідачі, дружина та донька ОСОБА_1 , стали проживати окремо від позивача по АДРЕСА_4 .

14 листопада 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 розірвано.

Стверджував, що у зазначеному будинку зареєстровані позивач ОСОБА_1 , його колишня жінка ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , проте фактично проживає лише позивач та син останнього.

З огляду на вказані обставини, вважав за необхідне визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Того ж місяця ОСОБА_1 звернувся з аналогічними позовними вимогами до ОСОБА_3 .

У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 з кінця 2010 року по АДРЕСА_1 не проживає, не підтримує з батьком жодних родинних стосунків, не здійснює оплати комунальних послуг та не цікавиться станом будинку і земельної ділянки, вважав за необхідне визнати останню такою, що втратила право користування на вказане житлове приміщення.

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 , у якому просила вселити позивачів у квартиру АДРЕСА_5 ; зобов`язати ОСОБА_1 надати позивачам ключі від усіх замків на вхідних дверях вказаного житлового приміщення; зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні вказаний майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що позивачі позбавлені можливості проживати у будинку, що є предметом спору, оскільки ОСОБА_1 чинить їм перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_5 ; в частині вимог щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку відмовлено; у позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 05 серпня 2020 року представник відповідачів ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог у цій частині; скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, прийняти у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; рішення Подільського районного суду м. Києва в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим, таке рішення є незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що апелянти на даний час змушені проживати у будинку маневреного житлового фонду, що використовується для тимчасового проживання, оскільки останні не мають іншого житла, де вони могли б проживати чи бути зареєстровані.

Стверджує, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що відповідачі не проживають за своєю адресою реєстрації без поважних причин, що слугувало би підставою для втрати останніми права на користування даним житловим приміщенням , що передбачено ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Зазначає, що звернення відповідачів до суду з позовом про вселення і усунення перешкод у користуванні житлом свідчить про бажання останніх проживати у будинку, де вони зареєстровані.

01 жовтня 2020 року ОСОБА_7 подано відзив у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважає доводи, викладені у ній, таким що не відповідають дійсності та не підтверджуються матеріалами справи.

05 жовтня 2020 року третя особа ОСОБА_4 подав до суду відзив, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник апелянтів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні просив відмовити у задоволені апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_4 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, а також відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності, осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , маючи об`єктивну можливість користування, з січня 2017 року не користуються квартирою, що є предметом спору, без поважних причин, чим перешкоджають позивачу, як власнику даного майна, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його права та інтереси.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року оскаржується апелянтом в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Судом установлено, щоОСОБА_1 є власником 70/100 частини приватного будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2000 року (справа №2-341/2000), право власності на яку зареєстровано у встановленому законом порядку.

27 серпня 1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2011 року.

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, наділені члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Для застосування статті 405 ЦК України має бути не просто відсутність особи у місці проживанні понад один рік, така відсутність має бути без поважних причин, тобто не має бути чинників, що перешкоджають або унеможливлюють проживання особи у жилому приміщенні.

Як убачається з довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 03 червня 2015 року №431 у житловому приміщенні, що є предметом спору, зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (дочка).

Згідно довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» (а.с. 15) сім`я ОСОБА_1 у складі трьох осіб з 31 жовтня 2010 року проживає у маневреному фонді КП «Спецжитлофонд» по АДРЕСА_6 . Вказані обставини зумовлені пожежею, що сталася 15 жовтня 2010 року у приватному будинку по АДРЕСА_2 .

06 жовтня 2011 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві видано декларацію про готовність об`єкта, а саме спірної квартири, до експлуатації, проте відповідачі не повернулися проживати з маневреного фонду КП «Спецжитлофонд» до місця своєї реєстрації.

На підтвердження того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані, але не проживають у квартирі позивача є довідка, видана позивачу від 19 липня 2013 року №188 (а.с. 18), а також довідка від 17 травня 2016 року за №1 ( а.с. 82).

Окрім зазначеного, у матеріалах справи містяться акти від 22 серпня 2012 року та від 11 жовтня 2013 року, які підтверджують те, що мати з дочкою по АДРЕСА_1 не проживають з 2010 року.

Про вказане також свідчать установлені Подільським районним судом м. Києві у рішенні про розірвання шлюбу від 14 листопада 2011 року обставини, зазначені ОСОБА_2 у судовому засіданні, про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають окремо з листопада 2010 року.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у справі №758/8833/15-ц даний позов задоволено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року зазначене рішення скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що позивач чинить перешкоди відповідачам у користуванні спірним житловим приміщенням, з огляду на що, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у останніх об`єктивної можливості користуватися майном, в якому вони зареєстровані. Також, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 намагалися вчинити дії, спрямовані на відновлення користування житловим приміщенням, а тому висновки суду в частині задоволення позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими.

Про те, що апелянти не мали на меті користуватися квартирою по АДРЕСА_2 свідчить також лист Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 лютого 2012 року №569, в якому зазначено, що ОСОБА_2 разом з дочкою намагалися стати на квартирний облік відповідно до п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року №470. Окрім того, на а.с. 136 справи №758/14745/18 знаходиться лист від 24 жовтня 2012 року №87, адресований директору КП «Спецжитлофонд» з проханням продовжити термін проживання у гуртожитку для ОСОБА_2 та її дочки.

Встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 понад один рік (з 31 жовтня 2010 року) у ній не проживають, спільним побутом не пов`язані та поважних причин, які б свідчили про неможливість реалізації права користування даним майном зі сторони відповідачів не наведено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доказів на спростування позиції позивача відповідачами не надано, а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення і усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням є таким, що ґрунтується на вимогах закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «21» жовтня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай