Дата документу 19.05.2020 Справа № 336/6166/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/6166/18

Провадження №22-ц/807/1273/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2019 року в складі судді Щасливої О.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи Державна казначейська служба України, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС України) про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що він є батьком старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 , який з 1997 року проходив службу в слідчому управлінні УМВС України в Запорізькій області на посаді слідчого Відділу по розкриттю злочинів в сфері економіки та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Так, 10 червня 2004 року приблизно о 08 год. 10 хв. його син ОСОБА_2 разом зі своїми співслуживцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виїхали в службове відрядження до м. Бердянськ Запорізької області для проведення оперативно-розшукових заходів. Того ж дня, приблизно о 20 год. 30 хв. вказані працівники міліції поверталися до м. Запоріжжя на автомобілі «DAEWOO NUBIRA» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 Близько о 22 год. 00 хв. ОСОБА_5 допустив зіткнення передньою частиною автомобіля «DAEWOO NUBIRA» з задньою частиною причепа автомобіля КАМАЗ. Внаслідок ДТП пасажири ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , отримавши тяжкі тілесні ушкодження не сумісні з життям, загинули на місці події.

За наслідками розслідування обставин загибелі його сина був складений акт № 3 від 24 червня 2004 року про нещасний випадок, в якому зазначено, що загибель старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 настала внаслідок нещасного випадку в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Зазначає, що передчасна смерть його сина завдала йому душевних хвилювань. Він залишився без спадкоємця, позбавлений можливості майнової та моральної підтримки сина у подальшому своєму житті та в старості. В нього порушився нормальний сон, почав відчувати порожнечу від втрати найріднішої людини, став подавленим та дратівливим, порушились нормальні стосунки з оточуючими його людьми, з`явилась розсіяність уваги. Втратив спокій, оскільки відновити попередній стан життя неможливо. Вказані обставини призвели до тривалої депресії, котра супроводжувалась думками про приреченість на самотнє життя, на смерть без турботи та підтримки свої дитини.

У зв`язку з непоправною подією, котра призвела до негативних змін у його житті, він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у 800 000, 00 грн.

Ураховуючи викладене, посилаючись на ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, просив стягнути з МВС України на його користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 800 000, 00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2019 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та Державну казначейську службу України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що смерть його сина, яка завдала моральну шкоду, настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу, який використовувався для виконання службових завдань підрозділу міліції, в якому служив загиблий, тому в даному випадку згідно із ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади.

Від Державної казначейської служби України до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що шкода завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме власником цього джерела підвищеної небезпеки. Згідно з актом №3 від 24 червня 2994 року про нещасний випадок, для виїзду у відрядження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватне підприємство «Сонячне насіння» надало автомобіль «DAEWOO NUBIRA», д.н.з. НОМЕР_1 , яким на підставі посвідчення водія керував гр.. ОСОБА_5 . Оскаржуване рішення ухвалено при повному з`ясуванні обставин справи (а.с. 158-164).

Від головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначено, що син позивача загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталося внаслідок порушення правил дорожнього руху ОСОБА_5 , який керував автомобілем, в якому знаходився ОСОБА_2 , тому саме на громадянинові ОСОБА_5 лежить обов`язок з відшкодування шкоди позивачу. Відсутній факт заподіяння позивачу будь-якої шкоди з вини головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діянням, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають (а.с. 178-185).

Від Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначено, що доводи апеляційної скарги, що автомобіль, яким керував ОСОБА_5 , начебто застосовувався підрозділом міліції, в якому проходив службу син позивача, для виконання службових завдань є припущенням та не доведені жодним доказом. Матеріали, додані позивачем до позову, підтверджують факт того, що причиною нещасного випадку встановлено порушення правил безпеки дорожнього руху з боку ОСОБА_5 передбачених ч.3 ст. 286 КК України. Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність вини МВС України у спричинені позивачеві моральної шкоди. Загиблий ОСОБА_2 у трудових (службових) відносинах з МВС України не перебував, що підтверджується самим позивачем та документами, доданими до позовної заяви. Апеляційна скарга не містить доказів порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення (а.с. 189-201).

Учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлені про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України ( а.с.230-234; 236-237)

Від Міністерства внутрішніх справ України надійшло вдруге клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що 11 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою запроваджено низку обмежень.

На виконання даної постанови Міністерством внутрішніх справ України обмежено особисту участь працівників Департаменту юридичного забезпечення, які забезпечують представництво інтересів МВС в судах, у судових засіданнях та скасовано відрядження. Просили відкласти розгляд справи та призначити судове засідання в режимі відео конференції ( а.с.238).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 квітня 2020 року задоволено аналогічне клопотання ( а.с.216) Міністерства внутрішніх справ України та забезпечено участь представника Міністерства в судовому засіданні, призначене на 19 травня 2020 року на 11год 40 хвл в режимі відеоконференції в Шостому апеляційному адміністративному суді ( а.с.233).

Згідно інформації Шостого апеляційного адміністративного суду за засідання в режимі відео конференції представники до суду не з`явилися ( а.с. 240-241).

Від представника Державної казначейської служби України надійшло також клопотання про відкладення розгляду справи, з обґрунтуванням причин аналогічними, викладеним у клопотанні МВС України ( а.с.238).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається ( ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Постанова Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях, з 12.05.2020 карантинні заходи пом`якшені, дозволена робота адвокатських офісів.

Отже, повторна неявка представника МВС України та Державної казначейської служби України у судове засідання не є підставою для повторного відкладення розгляду справи.

До того ж , представник МВС України не з`явився також в приміщення Шостого апеляційного адміністративного суду, в якому, за їх клопотанням, була призначена відео конференція.

Судова колегія, враховуючи вищенаведене та положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із відсутності таких обов`язкових елементів, сукупність яких дає підстави для покладення на особу відповідальності за спричинену шкоду, як винність та протиправність дій відповідача, а також причинний зв`язок між його діями та настанням шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

ОСОБА_2 з 1997 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та на день смерті займав посаду слідчого Відділу по розкриттю злочинів в сфері економіки Слідчого управління УМВС України в Запорізькій області, старший лейтенант міліції (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 8).

24 червня 2004 року складено Акт №3 за наслідками розслідування обставин загибелі слідчого Відділу по розкриттю злочинів в сфері економіки Слідчого управління УМВС України в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції Риженкова В.О., відповідно до якого загибель останнього настала внаслідок нещасного випадку в період проходження служби при виконанні службових обов`язків. Причиною нещасного випадку є порушення правил безпеки дорожнього руху з боку ОСОБА_5 , передбачених ч.3 ст. 286 КК України (а. с. 9-13).

В акті №3 від 24 червня 2004 року зазначено, що 10 червня 2004 року приблизно о 08-10 год., ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виїхали у службове відрядження до м. Бердянська Запорізької області для проведення оперативно-розшукових заходів по встановленню особи, яка проходила по кримінальній справі. Для виїзду у відрядження приватне підприємство «Сонячне насіння», розташоване у м. Пологи Запорізької області, надало автомобіль «DAEWOO NUBIRA», д.н.з. НОМЕР_1 , який 12 грудня 2003 року пройшов технічний огляд. Вказаним автомобілем на підставі посвідчення водія серії НОМЕР_4 керував гр. ОСОБА_5 . Того ж дня о 20-30 год., після виконання запланованих заходів, на зазначеному автомобілі працівники міліції, виїхали до м. Запоріжжя. Близько о 22-00 год. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «DAEWOO NUBIRA», рухався по автодорозі «Сімферополь-Харків», наздогнавши КамАЗ, перестроїв свій автомобіль на ліву смугу руху та почав його випередження, збільшивши швидкість. В цей час він побачив автомобіль, який рухався у зустрічному напрямку. З метою уникнення зіткнення ОСОБА_5 почав пригальмовувати та приймати праворуч, допустивши зіткнення передньою частиною автомобіля «DAEWOO NUBIRA» з задньою частиною причепа автомобіля КамАЗ. Внаслідок ДТП пасажири ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 отримали тяжкі тілесні ушкодження не сумісні з життям, загинули на місці пригоди, а водій ОСОБА_5 був доставлений у лікарню. 11 червня 2004 року прокуратурою Запорізького району Запорізької області порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбачено ч.3 ст. 286 КК України за фактом ДТП.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом ( ч.2 ст.1167 ЦК України).

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, смерть ОСОБА_7 настала внаслідок нещасного випадку в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Проте, сам факт смерті ОСОБА_7 при виконанні службових обов`язків не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень Міністерства внутрішніх справ України, та не є підставою для відповідальності за ч.2 ст. 1167 ЦК України.

ОСОБА_7 на день смерті займав посаду слідчого відділу по розкриттю злочинів в сфері економіки слідчого управління УМВС України в Запорізькій області та не перебував у трудових відносинах з Міністерством внутрішніх справ України.

Як зазначив суд першої інстанції, смерть ОСОБА_7 настала у зв`язку з дією джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яке на той час належало приватному підприємству «Сонячне насіння». Водієм вказаного автомобіля був ОСОБА_5 , який не перебував у трудових відносинах з Міністерством внутрішніх справ України.

Статтею 1187 ЦК України встановлено відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки та зазначено, що відповідальність несе особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Згідно статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що причиною нещасного випадку є порушення правил безпеки дорожнього руху з боку водія ОСОБА_5 , передбачених ч.3 ст. 286 КК України.Крім того, відповідач не є власником джерела підвищеної небезпеки, яким було завдано шкоду. Вказане свідчить про неможливість покладення відповідальності на відповідача.

Позивачем не доведені належними та допустимими доказами протиправність дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями Міністерства внутрішніх справ України, шкоди та вини відповідача в її завданні, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ураховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги щодо відшкодування відповідачем моральної шкоди на підставі ч.2 ст. 1167 ЦК України є необґрунтованими.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди у разі загибелі працівника міліції врегульовано ст. 23 Закону України «Про міліцію», чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) працівник міліції підлягає обов`язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає, за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також коштів, що надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ і організацій. Порядок та умови страхування працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України. У разі загибелі працівника міліції при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю сім`ї загиблого або його утриманцям виплачується одноразова допомога у розмірі десятирічного грошового утримання загиблого за останньою посадою, яку він займав, і призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника в розмірі місячного посадового окладу. За сім`єю загиблого працівника міліції зберігається право на одержання жилої площі. Їй надається позачергово жила площа протягом трьох місяців з дня загибелі працівника міліції у приватну власність. За дітьми працівника міліції, який загинув або помер у зв`язку з виконанням службових обов`язків, до досягнення ними повноліття, а також за непрацездатними членами сім`ї, які перебували на його утриманні, зберігається право на пільги по оплаті житла, комунальних послуг, палива. Збитки, завдані майну працівника міліції чи його близьким родичам у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, компенсуються у встановленому законом порядку в повному обсязі і за рахунок коштів відповідного бюджету.

Вищевказані спеціальні норми не передбачали відшкодування моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із смертю ОСОБА_2 членам його сім`ї у відповідності до «Положення про порядок і умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 627 від 19.11.1992, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, нараховано та сплачено страхове відшкодування страховиком - публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» у розмірі 8 500, 00 грн. (а. с. 60-62).

Отже, компенсаційні виплати у зв`язку із смертю ОСОБА_2 , передбачені законодавством, були сплачені.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані апелянтом належним чином.

Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2019 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: Г.С. Подліянова

І.В. Кочеткова