МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 473/4414/18
Провадження № 22-ц/812/968/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року про зустрічне забезпечення у цивільній справі, постановлену під головуванням судді Ротар М.М. в приміщенні суду, за заявою ОСОБА_3 про зустрічне забезпечення по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Г.А., ОСОБА_7 про визнання недійним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, переведення прав та обов`язків покупця по договору купівлі - продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання орендаря таким, що втратив переважне право на придбання орендованого майна, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору оренди нежитлового приміщення нікчемним; треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_6 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна, ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А :

13 листопада 2018 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Г.А., ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, переведення прав та обов`язків покупця по договору купівлі - продажу Ѕ частки нежитлового приміщення.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року провадження по справі було відкрито та справа призначена до розгляду.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року було задоволено заяву про забезпечення позову, зобов`язано ОСОБА_3 розблокувати двері до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , що перебуває в користуванні позивача ОСОБА_5 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2012 року.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 року за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову було накладено арешт на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Крім того, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2019 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії стосовно нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 площею 68кв.м, яке перебуває в користуванні ОСОБА_5 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2012р., а саме проведення будь-якого ремонту, вивіз матеріальних цінностей до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 лютого 2019 року прийнята зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання орендаря таким, що втратив переважне право на придбання орендованого майна та зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору оренди нежитлового приміщення нікчемним.

Ухвалою суду від 08 лютого 2019 року до участі у справі в якості третіх особі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучені ОСОБА_6 , приватний нотаріус Кучерова Г.А. та ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 02 серпня 2019 року провадження по справі було зупинено до розгляду справи № 915/1654/19, що розглядається в порядку господарського судочинства за позовом ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним.

Ухвалою суду від 30 березня 2020 року провадження по справі було поновлено та справа призначена до судового розгляду.

26 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про зустрічне забезпечення позову у розмірі 500000 грн., в якому просила покласти на позивача ОСОБА_5 обов`язок здійснити зустрічне забезпечення, а саме зобов`язати ОСОБА_5 внести на депозитний рахунок суду в якості зустрічного забезпечення грошову суму в розмірі 500000 грн. для забезпечення відшкодування збитків ОСОБА_3 , які можуть бути спричинені забезпеченням позову, вжитим на підставі ухвали Вознесенського міськрайонного суду від 06 лютого 2019 року відповідно до ч 4 ст. 154 ЦПК України.

Клопотання обґрунтовувала тим, що на виконання ухвали суду ОСОБА_3 з часу винесення ухвали не вчиняла жодних дій з проведення ремонтних робіт в спірному приміщенні та не вивозила матеріальних цінностей з нього. Інші особи це також не робили.

Однак, з часу винесення ухвали, пройшов майже рік і до цього часу справа не розглянута Вознесенським міськрайонним судом, а вжите забезпечення позову, в свою чергу тягне за собою негативні наслідки, які полягають у наступному.

Відповідно до договору оренди від 01.07.2012року, на який посилається ОСОБА_5 ні в додатках до нього, ні в описах не визначене приміщення, площею 68кв.м, яким мав би користуватися ОСОБА_5 . Так само відсутнє приміщення такою площею і в описі - характеристиці приміщень, що входять до складу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , які вказуються в технічному паспорті. Фактично, як з`ясувала ОСОБА_3 в приміщеннях, позначених в технічному паспорті «Приміщення-1» площею 74,5кв. м, «приміщення І» площею 10кв.м знаходяться меблі, речі та товари, які їй не належать. Тому з`ясувати на сьогоднішній день стосовно якого приміщення було вжито заходів забезпечення у вигляді заборони проведення ремонту та вивезення матеріальних цінностей складно. Так саме, не зважаючи на оголошення на дверях приміщення та оголошення в газетах про необхідність власників цих речей звернутися до ОСОБА_3 з приводу їх ідентифікації та звільнення від них приміщень, ні від кого не надійшло заяв. В тому числі не надійшло таких заяв з наданням відповідних підтверджуючих право власності на речі документів, і від ОСОБА_5 .

Разом з тим, частина з придбаних ОСОБА_3 приміщень ще на час їх придбання потребувала капітального ремонту. На час розгляду справи, так як ремонтні роботи не проводилися в них через невизначеність, яким приміщенням відповідно до договору оренди від 01.07.2012 року має право користуватися ОСОБА_5 , вони прийшли в аварійний стан та потребують термінового проведення ремонтних робіт. Що підтверджується фотографіями.

Крім того, оскільки на час придбання спірного приміщення в ньому не було встановлено опалення, то це негативно відобразилося на стані всіх приміщень, стіни відмокріли та вкрилися пліснявою. Наявність судової заборони на проведення ремонтних робіт в приміщенні площею 68кв.м. перешкоджає ОСОБА_3 встановити систему опалення. Оскільки її неможливо встановлювати лише в окремих приміщеннях (тих, які не вказані в судовому рішенні про забезпечення), так як приміщення не є ізольованими один від одного повністю (система опалення повинна встановлюватися щодо всіх складових приміщень). При цьому, встановлення системи опалення у всіх приміщеннях передбачає проведення певних ремонтних робіт в них - прокладання труб, встановлення батарей, підготовка отворів у стінах та ін.

Тому в разі відмови в задоволенні позову, ОСОБА_3 змушена буде вживати додаткових заходів з усунення негативних наслідків, які виникли через нього - у вигляді відмокання стін та виникнення плісняви, адже вже другу зиму приміщення не буде опалюватися, а зі стелі одного з приміщень потрапляє вода, в наслідок чого підмокає несуча стіна, на якій розташовано ще два поверхи споруди.

Крім того при проведенні ремонтних робіт у всіх приміщеннях, в тому числі аварійних, планувалося через необхідність встановлення системи опалення також змінювати наявну систему електромережі, оскільки вона вже є застарілою та пожежонебезпечною при додатковому навантаженні, що також повинно робитися у всіх приміщеннях, і не може проводитися лише в окремих приміщеннях (не вказаних судом).

Орієнтовна вартість додаткових ремонтних робіт, пов`язаних з негативними наслідками підвищення вологості в приміщенні та пониженням температури в ньому становить близько 60 тисяч грн., враховуючи загальну площу приміщень, їх стін та стелі та обсягу ремонтних робіт щодо усунення вказаних наслідків.

Відсутність опалення призводить до того, що цінні речі, в тому числі меблі, які знаходяться в приміщенні, псуються та приходять у непридатність. Нез`явлення їх власників за ними та їх не вивезення з такого приміщення призведе до того, що власники речей, якщо вони з`являться, можуть пред`являти ОСОБА_3 претензії майнового характеру, які вона змушена буде відшкодовувати. Орієнтовна вартість меблів та речей, що знаходяться в приміщеннях становить 200 тисяч грн.

Через не проведення вказаних загальних робіт, так як їх неможливо провести відповідно до будівельних норм без встановлення опалення та заміни системи електромережі (проводки) ОСОБА_3 не може використовувати приміщення за призначенням - для здійснення підприємницької діяльності, як на це вона розраховувала купуючи приміщення. Тому на сьогоднішній день вона змушена продовжувати орендувати інше приміщення для зайняття підприємницькою діяльністю. Розмір орендної плати на місяць складає 15 тисяч грн. За рік існування забезпечення ця сума складає 180000грн. (15000грн.*12 місяців). Що є на сьогоднішній день збитками ОСОБА_3 через неможливість проведення ремонтних робіт та початку користування придбаним майном.

Крім того, ОСОБА_3 також сплачує орендну плату за землю в розмірі 1542 грн. за рік, хоча не має можливості користуватися нею.

Також для придбання нежитлового приміщення ОСОБА_3 позичала кошти у ОСОБА_8 під заставу придбаного приміщення. Але так як проценти за користування коштами були великими, то ОСОБА_3 повернула позичені кошти та отримала кредит в банку (500 тисяч грн..), але на даний час кредит не повернутий та вона сплачує проценти за користування коштами. Хоча при отриманні кредиту, вона планувала користуватися придбаним приміщенням, здійснюючи підприємницьку діяльність в ньому, не сплачувати при цьому орендну плату за орендоване інше приміщення, що б дало можливість вже повернути кредитні кошти. За кожен місяць користування кредитними коштами ОСОБА_3 сплачує банку щомісяця близько 8000грн. За рік ця сума становить 96000грн.

Враховуючи викладене та посилаючись на положення ст. 154 ЦПК України вважає, що вжиття заходів зустрічного забезпечення для уникнення збитків ОСОБА_3 у разі відмови в позові при наявності вжитого судом 06.02.2019 року забезпечення у вигляді заборони проводити ремонтні роботи та заборони вивезення матеріальних цінностей є необхідним.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про зустрічне забезпечення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 через свого представника адвоката Вуїв О.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила ухвалу суду від 07 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про зустрічне забезпечення.

В апеляційній скарзі повторює доводи клопотання про зустрічне зобов`язання та вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів обґрунтованості та розміру збитків відповідача, оскільки такі збитки можуть бути спричинені та їх розмір може бути визначений лише в майбутньому, також і докази щодо розміру збитків можуть бути лише в майбутньому. Разом з тим на даній стадії мова йде не про стягнення збитків, яке потребувало б доведення їх спричинення, їх розміру та пов`язаності з вжитими заходами забезпечення позову. Розглядаючи заяву про зустрічне забезпечення позову, суд повинен визначити, що заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. Однак суд, на думку апелянта не зробив цього та не надав належної оцінки обґрунтуванню необхідності вжиття заходів забезпечення позову та не надав оцінки доказам їх можливого понесення у зв`язку з вжиттям заходу забезпечення у вигляді заборони проводити ремонтні роботи.

Також посилається на те, що ухвала суду від 29 листопада 2018 року про арешт майна була виконана та арешт було накладено, що перешкоджає ОСОБА_3 відчужувати спірне майно та повністю гарантує виконання рішення у разі задоволення позову позивача. Крім того, ухвалою суду від 21.11.2018 року за заявою позивача зобов`язано ОСОБА_3 розблокувати двері (зняти металевий ціп) до нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , що перебуває в користуванні позивача ОСОБА_5 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2012року.

Тобто вказані заходи забезпечення в достатній мірі забезпечують позов в тому числі захід щодо заборони проведення ремонтних робіт в приміщенні. Однак на відміну від перших двох заходів, які не спричиняють збитки для відповідача ОСОБА_3 , останній спричиняє такі збитки та буде спричиняти їх в майбутньому через необхідність проведення таких робіт в спірному приміщення для підтримання його в належному стані, та через неможливість користування спірним приміщенням до проведення таких ремонтних робіт. Такі збитки можуть бути відшкодовані за рахунок коштів, внесених в порядку зустрічного забезпечення. Розмір такого забезпечення може бути і меншим або ж більшим, ніж вказала ОСОБА_3 , оскільки визначити його на майбутнє неможливо точно. Та суд повинен визначити його з урахуванням вже наданих доказів.

В той же час вжиття заходів зустрічного забезпечення не порушить права позивача, оскільки внесені ним кошти в порядку зустрічного забезпечення лише гарантуватимуть можливість відшкодування таких збитків в майбутньому в разі відмови в позові чи часткової відмови в ньому, а в разі задоволення позову, вони будуть повернуті позивачу.

Крім того, на сьогоднішній день є докази того, що ОСОБА_5 не матиме можливості відшкодувати збитки, завдані таким забезпеченням, в разі відмови в позові, оскільки його матеріальний стан не дозволятиме йому це зробити. За ОСОБА_9 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 . Інших об`єктів нерухомого майна за ним не зареєстровано. Однак, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта містять інформацію щодо арешту всього майна ОСОБА_5 на підставі постанови державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 06.02.2014р. До цього часу вказане обтяження не зняте, що може вказувати на те, що ОСОБА_5 не виконав якісь зобов`язання, не виключено, грошового характеру.

Також відкрите виконавче провадження на виконання постанови Миколаївського апеляційного суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1800 грн., яка не виконана на даний час та відомості про нього містяться в Єдиному реєстрі боржників. Все це, на думку апелянта, може вказувати, що в разі відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 , який забезпечений в тому числі забороною ОСОБА_3 проводити ремонтні роботи в спірному приміщенні, він не зможе відшкодувати збитки, спричинені забезпеченням позову.

Від ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що апелянт повинен був надати суду допустимі докази обґрунтованості розміру збитків відповідача ОСОБА_3 , які можуть бути спричинені забезпеченням позову. Дані докази суду надано не було, у апеляційній скарзі їх також не наведено.

ОСОБА_5 зазначає, що судом дійсно тричі було задоволено його заяви про забезпечення позову, які суд приймав виходячи із ситуація, яка складалася по справі виходячи із неправомірних дій саме ОСОБА_3 , а не його. Ухвалою суду від 21.11.2018 року було зобов`язано ОСОБА_3 розблокувати двері (зняти металевий ціп) до спірного нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Ухвалу не виконано з вини апелянта. Матеріальні цінності, які ОСОБА_3 було заблоковано у приміщенні по теперішній час залишаються там. Знаходження його матеріальних цінностей (меблів та інше) ОСОБА_3 оцінює у 200 тис. грн. та говорить про те, що власники, якщо такі з`являться можуть пред`явити до неї претензії майнового характеру. Апелянт говорить так, що нібито не знає чиї речі, хто орендував спірне приміщення та з ким вона судиться з 2018 року.

Також вказує, що ухвалою суду від 06.02.2019 року за його заявою про забезпечення позову було заборонено іншим особам вчиняти будь - які дії стосовно спірного нежитлового приміщення, а саме: проведення будь - якого ремонту, вивіз матеріальних цінностей.

ОСОБА_5 вважає, що дана ухвала суду ОСОБА_3 не виконується, про що свідчать фото про проведення ремонту у спірному приміщенні. Апелянт у апеляційній скарзі наводячи суми можливих збитків говорить про те, що дана заборона призводить до псування приміщення та приведення його у аварійний стан та потребує термінового приведення ремонтних робіт. Відзначає, що частини приміщення, а саме де перебував ОСОБА_10 було збудоване ще у 1917 році тому і перебуває у поганому стані. Вважає, що ОСОБА_3 на протязі двох років намагається завести суди в оману, для того, щоб первісний позов не був розглянутий у розумні строки, а всі негаразди та збитки на 500 000 грн. покласти на нього.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на кредит для придбання нежитлового приміщення, ОСОБА_5 зазначає, що приміщення було придбано 09.10.2018 року відповідно до договору купівлі - продажу покупець повністю сплатив суму до підписання договору. Кредитний договір було укладено 03.12.2018 року. Відповідно до п. А.1 вид кредиту - невідновлювальна кредитна лінія. Надається у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в формі надання траншами з встановленням періоду вибірки - 6 місяців. Умовами даного кредитного договору забороняється використання кредитних коштів для погашення кредитів і відсотків або іншої заборгованості за кредитними договорами, виплати дивідендів, надання матеріальної допомоги (п.А 2. Договору). Кредит у сумі 500 000 грн. було надано для модернізації обладнання по виготовленню меблів (п.А.2. Договору).

Також на підтвердження свого майнового стану ОСОБА_5 надав квитанцію про сплату грошових коштів по даній справі у сумі 429 650 грн.

В судовому засіданні предстиавник ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції виходив з того, що за положеннями ч. 1 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), тобто це є правом суду, а не його обов`язком.

Тоді як, згідно із ч. 3 ст. 154 ЦПК України, суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за умови, якщо :

1. позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові;

2. суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови від позову.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання (перебування) на території України, а саме АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 5 ст. 154 ЦПК України, розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

Таким чином, для застосовування судом зустрічного забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, необхідною умовою є те, що заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

Враховуючи, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів обґрунтованості та розміру збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі зазначеному в тексті ухвали.

Переглядаючи ухвалу суду, колегія суддів виходить з того, що відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Крім того, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову (частини перша, друга статті 154 ЦПК України).

Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача.

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 154 ЦПК України зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: 1) надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; 2) вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову.

Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Копія ухвали про зустрічне забезпечення направляється учасникам справи не пізніше наступного дня після її постановлення.

За змістом наведених правових норм інші заходи зустрічного забезпечення, відмінні від внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів, можуть бути вжиті судом лише за встановленої відсутності у позивача можливості внести відповідну суму.

Як убачається з матеріалів справи, судом вживалися різні заходи забезпечення позову, зокрема, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2019 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії стосовно нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 площею 68кв.м, яке перебуває в користуванні ОСОБА_5 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2012р., а саме проведення будь-якого ремонту, вивіз матеріальних цінностей до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Безспірних доказів наявності підстав для застосування судом положень ч.3 ст. 154 ЦПК України матеріали справи не містять.

Так, позивач ОСОБА_5 має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання на території України, а саме: АДРЕСА_3 . Крім того, на даний час за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 . Наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта інформації щодо арешту всього майна ОСОБА_5 на підставі постанови державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 06.02.2014р. не спростовує наявність зареєстрованого за ОСОБА_5 майна, що знаходиться на території України.

Крім того, згідно платіжного доручення №1 від 15 березня 2019р. ОСОБА_5 внесені на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області грошові кошти по справі № 473/4414/18 (справа, у якій винесена ухвала, що є предметом перегляду) у розмірі 429650грн., що підтверджується також ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 березня 2019р.

За такого у суду були відсутні підстави для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення на підставі ч.3 ст. 154 ЦПК України.

Правомірним є також висновок суду про те, що ОСОБА_11 не було надано суду належних та допустимих доказів обґрунтованості та розміру її збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Посилання ОСОБА_11 на те, що такі збитки можуть бути спричинені лише в майбутньому, а отже і їх розмір може бути визначений лише в майбутньому, не звільняє її від обов`язку надати суду докази орієнтовного їх розміру, зокрема вартості ремонтних робіт та робіт по облаштуванню опалення у спірному нежитловому приміщенні чи приміщенні аналогічному за розміром спірному приміщенню, виконаним фахівцем в галузі будівництва, акту опису меблів та інших матеріальних цінностей, які знаходиться в приміщенні, та висновку про орієнтовну їх вартість, виконану фахівцем по оцінці майна, виходячи з наявних в спірному приміщенні чи аналогічних меблів та інших матеріальних цінностей.

При цьому колегія суддів враховує, що як стверджувала ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції, ремонтні роботи в нежитловому приміщенні частково все ж таки нею проводяться, але не в 68 кв.м, в яких ухвалою суду заборонено проводити ремонтні роботи, а в іншій частині.

ОСОБА_5 стверджує, що в приміщенні, яке заблоковано ОСОБА_3 знаходять його меблі та інші матеріальні цінності, які ОСОБА_3 оцінені самостійно у 200000грн. Із відповіді на відзив позивача на апеляційну скаргу вбачається, що ОСОБА_5 повідомляв про це ОСОБА_3 , але у неї є сумніви в цьому, так як ОСОБА_5 не надано належних доказів того, що матеріальні цінності належать саме йому.

Із кредитного договору №-КД-1 від 03.12.2018р., а саме п.А.1 вбачається, що видом кредиту є невідновлювальна кредитна лінія. Надається у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в формі надання траншами з встановленням періоду вибірки - 6 місяців. Кредит у сумі 500 000 грн. було надано для модернізації обладнання по виготовленню меблів, у сумі 26000 грн. на сплату судових витрат, передбачених п.п.2.2.15,2.3.13 та 5.8 цього договору, а у сумі 4365,32 грн. - на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених п.п.2.1.5,2.2.12 цього договору (п.А.2. Договору). Крім того, умовами даного кредитного договору забороняється використання кредитних коштів для погашення кредитів і відсотків або іншої заборгованості за кредитними договорами, виплати дивідендів, надання матеріальної допомоги (п. А 2. Договору).

Тобто даний кредит видавався саме для модернізації обладнання по виготовленню меблів. Доказів того, що ОСОБА_3 позбавлена можливості здійснити модернізацію обладнання по виготовленню меблів саме через заборону вчиняти будь-які дії стосовно спірного нежитлового приміщення, а саме проведення будь-якого ремонту самого приміщення, вивозу матеріальних цінностей до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду, при наявності у користуванні у ОСОБА_12 іншої частини нежитлового приміщення, загальна площа якого становить 128,4кв.м, суду надано не було.

Безпідставним у зв`язку з викладеним є також посилання ОСОБА_3 на те, що вона для придбання спірного приміщення позичала кошти у ОСОБА_8 під заставу придбаного приміщення, але так як проценти за користування коштами були великими, то ОСОБА_3 повернула позичені кошти та отримала кредит в банку (500 тисяч грн..), але на даний час кредит не повернутий та вона сплачує проценти за користування коштами, так як за цільовим призначенням отриманий ОСОБА_3 кредит не міг використовуватися на інші цілі, ніж зазначені в кредитному договорі.

Не надано суду також доказів оренди іншого приміщення для зайняття підприємницькою діяльністю та розміру орендної плати за оренду цього приміщення.

За такого суд першої інстанції, давши правильну оцінку встановленим обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не надала суду доказів понесення реальних збитків, які могли бути спричинені забезпеченням позову. Не було встановлено судом також обставин, які є підставами для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу чи третім особам і відсутні обставини, визначені частиною третьою статті 154 ЦПК України для застосування зустрічного забезпечення, висновок суду про відсутність підстав для застосування такого забезпечення є правильним.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, яким суд дав належну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Оскільки оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, підстави для його скасування відсутні.

Крім того, приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує те, що згідно пояснень учасників справи ОСОБА_3 на даний час звернулася до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з претензією - вимогою про розірвання договору купівлі- продажу спірного майна від 09.10.2018р., а також з позовом про розірвання договору купівлі - продажу та стягнення збитків, що спростовує намір ОСОБА_3 користуватися спірним приміщенням та здійснювати в ньому ремонтні роботи та роботи по облаштуванню опалення в приміщенні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 09 червня 2020 року