ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9798/19 Номер провадження 22-ц/814/1197/20Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року у складі судді Андрієнко Г.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Святецька Ірина Вікторівна про визнання недійсним договору дарування 1/ 2 частини квартири,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Святецька І.В. про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири.

Позов мотивовано тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2019 року по справі № 554/4829/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 січня 2014 року у розмірі 723929,92 грн.

Виконавчий лист із примусового виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14.01.2019 року перебуває на виконанні у Шевченківському ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області. Проте, станом на 30.10.2019 року рішення суду не виконано у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_2 будь-якого рухомого та/або нерухомого майна, грошових коштів та офіційного доходу.

В добровільному порядку ОСОБА_2 рішення про стягнення боргу не виконує.

Вказує, що знаючи про наявність боргового зобов`язання та обов`язку його повернути, 21.05.2018 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування за реєстровим номером 1719, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу І.В. Святецькою, відчужила належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на користь своєї доньки ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що даний договір був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, позивач просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою Іриною Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі за № 1719 від 21.05.2018 року, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2019 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, заходи забезпечення позову скасовано.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що по справі не встановлено та суду не доведено, що оспорюваний договір було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачі є матір`ю та дочкою, відповідач ОСОБА_2 не має іншого цінного майна рухомого/нерухомого, грошових коштів та офіційного доходу, на які можливо звернути стягнення, вона зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджує фактичне користування спірною квартирою, наявність боргового зобов`язання відповідачі не заперечували.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів адвокат Шиян В.О. просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 просить задовольнити апеляційну скаргу та додатково звертає увагу колегії суддів апеляційного суду на факт ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави про стягнення з неї заборгованості.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2019 року по справі № 554/4829/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 січня 2014 року у розмірі 723929,92 грн. та судовий збір в сумі 7291,36 грн.

10 червня 2019 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відкрито виконавчі провадження ВП № 59316254 та ВП № 59316347 з примусового виконання виконавчих листів № 554/4829/18, виданих 19 березня 2019 року за вказаним судовим рішенням, за яким боржником є ОСОБА_2 .

Станом на 30 жовтня 2019 року рішення суду виконано не було.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що з 14.01.2005 року на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Карнарук Н.В. № 7362, за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано на праві спільної часткової власності - по 1/2 частці у кожної квартиру загальною площею 59,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

21 травня 2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказану квартиру в цілому на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2004 року № 7362 та на підставі договору дарування від 21.05.2018 року № 1719, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І.В.

Згідно договору дарування від 21 травня 2018 року, укладеного між відповідачами, дарувальник ОСОБА_2 безоплатно передала належну їй 1/2 частку вказаної квартири у власність обдаровуваної ОСОБА_3 , а остання прийняла її у дар.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, обґрунтовано виходив з того, що по справі не встановлено і суду не доведено, що на час вчинення правочину відповідачі не мали наміру досягти правового результату, обумовленого цим правочином, а доводи позивача, що ОСОБА_2 уклала фіктивний правочин з ОСОБА_3 з метою уникнення можливого звернення стягнення на це нерухоме майно за борговими зобов`язаннями перед позивачем ґрунтуються на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтересі юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухоме майно (частина перша статті 718 ЦК України).

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін (яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків) не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Таким чином, предметом доказування у справі є наявність умислу в обох сторін правочину (дарувальника та обдаровуваного) на його невиконання та переслідування іншої мети.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку посилається в апеляційній скарзі позивач, зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Відповідно до частини третьої статті 13, частини четвертої статті 12 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оспорюючи вказаний договір дарування, позивачка ОСОБА_1 посилалась на норми статті 234 ЦК України, як підставу визнання правочину недійсним у зв`язку з його фіктивністю, проте відповідних обставин суду не довела.

Судом по справі вірно встановлено та не спростовано доводами апеляційної скарги, що спірне майно за договором дарування від 21 травня 2018 року фактично перейшло у власність обдаровуваної ОСОБА_3 , що підтверджується державною реєстрацією за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та фактом утримання нею цього майна. Реєстрація та проживання відповідачки ОСОБА_2 у вказаній квартирі не свідчить про відсутність у неї наміру передати належну їй частку квартири у власність дочки, та відповідно наміру останньої прийняти її у дар, тобто не свідчить про відсутність у сторін правочину наміру створити правові наслідки, що обумовлені даним договором.

Оспорюваний договір дарування від 21 травня 2018 року був укладений до моменту звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у червні 2018 року та до ухвалення Октябрським районним судом м. Полтави рішення від 14 січня 2019 року у справі № 554/4829/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 27 січня 2014 року у розмірі 723929,92 грн. та судового збору - 7291,36 грн., тому твердження апелянта, що договір було укладено з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях. Факту пред`явлення ОСОБА_2 досудової вимоги та існування між сторонами спору щодо повернення сум за договором позики від 27.01.2014 року на час укладення договору дарування судом не встановлено і позивачем таких обставин не доведено.

З інших правових підстав позов про визнання правочину недійсним ОСОБА_1 не заявляла.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на правові висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду колегія суддів апеляційного суду до уваги не бере, оскільки вказані висновки ґрунтуються на інших фактичних обставинах, ніж ті, що встановлені по справі, та не є подібними спірним правовідносинам.

Суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані по справі докази, обґрунтовано виходив з того, що позивачкою не доведено, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину, оскільки даний договір був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, внутрішня воля обох сторін правочину відповідала зовнішньому її прояву та даний правочин призвів до виникнення цивільних прав та обов`язків за договором дарування, що підтверджується наявними у справі доказами.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна