судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
справа № 304/284/18 (провадження № 14-517 цс 19)
Велика Палата Верховного Суду розглянула у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області, треті особи: приватний нотаріус Перечинського районного нотаріального округу Конончук Віра Юріївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 травня 2019 року і вимрішила оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
З мотивами Великої Палати Верхового Суду не можу повністю погодитися з огляду на таке.
1. У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Перечинського районного суду Закарпатської області з позовом до державного реєстратора Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області, треті особи: приватний нотаріус Перечинського районного нотаріального округу Конончук В. Ю., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просила скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 20 листопада 2009 року за реєстраційним № 28919572 про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок) за ОСОБА_5
2. Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 02 травня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволений частково: скасований запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 20 листопада 2009 року за реєстраційним № 28919572 про реєстрацію права власності на Ѕ спірного будинку за ОСОБА_5 , у задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.
3. У червні 2019 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2018 року і постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати відповідні судові рішення та закрити провадження у справі.
4. Касаційна скарга мотивована тим, що позивачка оскаржує дії (бездіяльність) державного реєстратора нерухомості, отже, спір про право власності відсутній, тому позов ОСОБА_1 мав розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
5. Стосовно юрисдикції спору щодо визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно слід зазначити таке.
6. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
7. Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
8. За пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
9. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
10. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
11. Термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
12. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
13. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
14. Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин одна щодо іншої не є рівноправними і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншій стороні певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. Так, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник, зокрема, між двома суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
15. Таким чином, заявивши вимогу про визнання протиправним і скасування оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності, позивачка має на меті захистити своє право власності на жилий будинок від порушень з боку інших осіб.
16. Отже, спірні правовідносини мають приватноправовий характер і виникли щодо права власності на спірний жилий будинок, тому цей спір за предметним і суб`єктним критеріями має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
17. Щодо складу учасників справи слід зазначити, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на жилий будинок має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивачки на майно іншою особою. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює цивільно-правового характеру спору (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11?377апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536 цс 18) та ін.).
18. Таким чином, особою яка, на думку позивачки, порушила права позивачки, був її померлий батько ОСОБА_5 , тож відповідачами у справі мали бути залучені спадкоємці померлого, а державний реєстратор та нотаріус, в провадженні якого знаходиться спадкова справа - третьою особою на їх стороні, якщо хіба позивачка не вважає, що саме діями останніх були порушені її права.
19. Водночас частина друга статті 410 ЦПК України прямо передбачає, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
20. Пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначає, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
21. Особа, яка подала касаційну скаргу, приймала участь у розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанції в якості третьої особи, проти задоволення позову з підстав неправильно визначення власного процесуального статусу не заперечувала, як і не оскаржує в касації судові рішення з таких підстав.
22. Ніхто з учасників справи - фізичних осіб, не оспорював своєї належності до кола спадкоємців померлого, не заперечував такого статусу інших осіб. ОСОБА_4 окремо зазначала, що є єдиним спадкоємцем за заповітом, однак відповідних доказів судам не надавала.
23. Висновок щодо належного складу відповідачів у спорі щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності був сформований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18).
24. Посилання ОСОБА_4 на відсутність розподілу судових витрат в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції також не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки відповідно до приписів частини третьої статті 259 та частини першої статті 270 ЦПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
25. Інші доводи, викладені ОСОБА_4 у касаційній скарзі, зводилися до тверджень про неналежне оформлення договору дарування та передчасність заявлених позивачкою вимог та стосувалися фактичних обставин справи, вже були оцінені судом апеляційної інстанції та визнані такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та встановлених обставинах справи, а отже, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовали.
26. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
27. Ураховуючи викладене, вважаю що касаційну скаргу слід було залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Суддя-доповідач В. В. Пророк
Окрема думка складена 04 травня2020 року