ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/1424/19 Номер провадження 22-ц/814/1373/20Головуючий у 1-й інстанції Загнійко А. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Дорош А.І., при секретарі судового засідання: Філоненко О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 05 березня 2020 року (ухвалене суддею Загнійко А.В., повний текст рішення складено суддею 13.03.2020 року) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Агрофірма «Маяк» про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за земельну ділянку за період з 2012 року по 2018 роки включно в сумі 196752,86 грн. за використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 2,7973 га ріллі та 2,7973 га ріллі, які знаходяться на території Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, кадастрові номери :00:002:0337 та :00:002:0338.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 24.05.2018 року він є власником земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею по 2,7973 га ріллі, кадастрові номери :00:002:0337 та :00:002:0338. Відповідач у незаконний спосіб у період з 2012 року по 2018 року включно використовував спірні земельні ділянки без достатніх правових підстав і не сплачував кошти власникам за використання землі, що призвело до його збитків у вигляді упущеної вигоди, відповідно до ст.ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України та ст. ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України. 12.11.2018 року ОСОБА_1 уклав договори оренди землі з ТОВ «Зоря» у розмір 14053,78 грн. за рік використання однієї земельної ділянки. До ТОВ «Агрофірма «Маяк» були направлені претензії з врегулювання спору і оплати збитків у вигляді неотриманої вигоди та моральної шкоди в розмірі прирівняної до розміру орендної плати 14053,78 грн. за одну земельну ділянку за кожен рік використання земельних ділянок з 2012 року по 2018 року включно (7 років), а саме: 7*14053,78 грн. * 2 = 196752,86 грн. (сума претензії й ціна позову), проте відповіді не отримав, й не отримав дохід у розмірі 196752,86 грн., як від здачі даних земельних ділянок в оренду, тоді як відповідач безпідставно зберігав ці кошти, тим самим збільшуючи вартість власного майна.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 05 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку за період з 2012 по 2018 роки включно в сумі 196752 грн. 86 коп. за використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 2,7973 га ріллі та 2,7973 га ріллі, які знаходяться на території Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, кадастрові номери :00:002:0337 та :00:002:0338, відмовлено повністю.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Котелевського районного суду Полтавськоїобластівід 05 березня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом не повно з`ясовано обставини справи, що мають значення для вирішення вказаного спору, тому вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалівсправи та встановлено судом, що відповідно до рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 24.05.2018 року по справі №535/369/18, встановлено факт належності правовстановлюючого документа ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме державного акта на право приватної власності на землю площею 3,72 га, серії I-ПЛ №026865, який було видано 12.04.2002 року на ім`я ОСОБА_2 ; визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку площею 2,7973 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Милорадівської сільської ради (КСП «Зоря») Котелевського району Полтавської області, й до дня смерті належала на праві приватної власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого була дружина ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, але не оформила спадкових прав та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку площею 2,7973 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Милорадівської сільської ради (КСП «Зоря») Котелевського району Полтавської області, й до дня смерті належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили 26.06.2018 року (а.с. 8-10).

Право власності на земельні ділянки площею по 2,7973 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, кадастрові номери :00:002:0337 та :00:002:0338, зареєстровано за ОСОБА_1 07.08.2018 року, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №133762007, 133797280 від 09.08.2018 року (а.с. 12, 13).

12.11.2018 року позивач уклав з ТОВ «Зоря» договори оренди землі №№749, 750 щодо земельних ділянок площею 2,7973 га, кадастрові номери :00:002:0337 та :00:002:0338 (а.с. 18-21), право оренди земельних ділянок строком на 10 років, підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №№145598549, 145597338 від 16.11.2018 року (а.с. 71,72).

Відповідно до наданої інформації Виконавчим комітетом Милорадівської сільської ради, земельні частки (паї), які належали померлому ОСОБА_3 площею 3,73 га, та померлій ОСОБА_2 площею 2,7973 га, перебувають в оренді ТОВ «Агрофірма «Маяк», як не витребувані паї; інформації щодо реєстрації договору оренди на земельні частки (пай) сільська рада не володіє (а.с. 14, 15).

Згідно з листом Котелевської районної державної адміністрації Полтавської області від 10.09.2018 року за №№2100, 2101, 2102, щодо надання інформації адвокату Сенкевичу В.І., між Котелевською райдержадміністрацією та ТОВ «Агрофірма «Маяк» укладено договір оренди землі від 03.03.2004 року, зареєстрований у Котелевському відділі Полтавської філії ДЗК 16.06.2004 року №13, яким передано в оренду земельну ділянку загальною площею 478,58 га, у тому числі: ріллі 478,58 га (невитребувані земельні частки (паї)) та договір оренди землі від 14.06.2011 року, яким в оренду передано земельну ділянку загальною площею 149,00 га, у тому числі: ріллі 149,00 га (невитребувані земельні частки (паї)) на території Милорадівської сільської ради Котелевського району (а.с. 16).

Також, інформація про перебування земельних ділянок, які отримав у спадщину позивач після померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в оренді відповідача, зазначається в листі Котелевського ВП ГУНП в Полтавській області від 15.11.2018 року №6745/115/121/01-2018 (а.с. 22).

Позивач звернувся 04.02.2019 року через поштове відділення з претензіями до ТОВ «Агрофірма «Маяк» (а.с. 23-26) про сплату йому збитків у вигляді недоотриманої вигоди та моральної шкоди в розмірі орендної плати 14053,78 грн. за кожен рік використання земельних ділянок з 2012 року по 2018 року включно, на загальну суму 196752,86 грн. (98376,43 грн. + 98376,43 грн. = 196752,86 грн.).

Відмовляючи позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду докази на підтвердження обставин, на які він посилається в позові, а саме докази: існування протягом зазначеного в позові періоду земельних ділянок, як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України «Про оренду землі» у зазначений період, використовування земельних ділянок відповідачем без достатніх правових підстав, а також обґрунтованості розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1212 цього кодексу особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондиційних зобов?язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з ТзОВ «Агрофірма «Маяк» безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельних ділянок за період з 2012 по 2018 роки включно в сумі 196 752 грн 86 коп. за використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 2,7973 га ріллі та 2,7973 га ріллі, які знаходяться на території Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, кадастрові номери :00:002:0337 та :00:002:0338

Судом встановлено, що 20.04.2004 року між Котелевською райдержадміністрацією та ТОВ «Агрофірма «Маяк» укладено договір оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 478,58 га, з відміткою про його реєстрацію у Котелевському відділі Полтавської філії ДЗК від 16.06.2004 року за №13, додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 20.04.2004 року від 12.06.2014 року, додаткову угоду до договору оренди землі від 20.04.2004 року від 30.06.2016 року (а.с. 75-77, 79, 84) та договір оренди землі від 14.06.2011 року, що укладений між Котелевською райдержадміністрацією та ТОВ «Агрофірма «Маяк» на земельну ділянку загальною площею 149,00 га (невитребувані земельні частки (паї)), відмітка про його реєстрацію відсутня (а.с. 80-82). Даний факт позивачем не спростовано, а відповідні дії органів влади не оскаржено.

Таким чином, зважаючи на відсутність доказів незаконності дій відповідача та органу влади, яким земельні ділянки передано в оренду, відповідач протягом певного часу правомірно користувався вказаними земельними ділянками. В той же час позивач набув права на спірні земельні ділянки лише в 2018 році.

Позивачем не надано доказів видачі державних актів та державної реєстрації права власності на земельні ділянки за спадкодавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 площею по 2,7973 га.

Доводи апелянта, що спірні земельні ділянки не є «не витребуваними паями», не заслуговують на увагу, оскільки не дивлячись на рішення про видачу державних актів на землю на ім?я його батьків, фактично вони в натурі не виділялись, та були сформовані лише в 2018 році, а до цього входили до єдиного масиву, який перебував в оренді відповідача.

За таких обставин підстав для стягнення з відповідача коштів в порядку визначеному главою 83 Цивільного кодексу України відсутні.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

За змістом ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв?язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

При вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди, слід враховувати, що питання відшкодування майнової шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються.

Частиною 1 ст. 93 та ст. 125 Земельного кодексу України (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації (право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав (в редакції 2011 року). Землекористувачі зобов?язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (п. «в» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

За змістом ч. 2 ст. 2 ЗК України об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі», об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 11, ч. 1, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Власнику однієї чи більше земельної частки (паю) в межах земель, що перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, видається один державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Згідно з п. 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 №376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до статті 186 Земельного кодексу України (2768-14): технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками; технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, у тому числі при поділі чи об`єднанні земельних ділянок (частини перша та друга статті 56 Закону України «Про землеустрій») (858-15) або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (частина третя статті 56 Закону України «Про землеустрій») - при передачі земельної ділянки у власність (користування) із земель державної та комунальної власності, а також із земель приватної власності у разі зміни її меж або цільового призначення при поділі чи об`єднанні земельних ділянок перед заповненням бланка державного акта на право власності на земельну ділянку або бланка державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Статтею 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об?єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Проте, позивачем не надано до суду доказів існування протягом зазначеного в позові періоду (з 2012 року по 2018 року) земельних ділянок з площею по 2,7973 га, кадастрові номера :00:002:0337 та :00:002:0338, - як об`єкта цивільних прав, що виключає можливість обчислювати розмір безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об?єкт цивільних прав.

Крім того, позивач надав інформацію про державну реєстрацію права власності вказані земельні ділянки лише з 07.08.2018 року (а.с. 12, 13). До вказаного часу позивач не мав прав та не міг користуватися спірними земельними ділянками, а тому його доводи щодо упущеної вигоди є необгрунтованими.

За змістом пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України і частини 1 статті 13 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов?язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (ст. 1 Закону України «Про оцінку земель»).

Відповідно до частин 1-2 статті 15, частини 2 статті 18 Закону України «Про оцінку земель» підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом.

Отже, нормативна грошова оцінка є основою визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Згідно з частинами 1, 2 статті 20, частини 1 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» за результатами, зокрема нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Технічна документація з, зокрема, нормативної грошової оцінки земельних ділянок, затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Протягом місяця з дня надходження технічної документації з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель, нормативної грошової оцінки відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації.

Таким чином, належним доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, є лише витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, а не довідки, листи тощо, надані відповідним органом.

Проте, позивач не обґрунтував викладені доводи в позові щодо визначення розміру орендної плати за земельні ділянки в період з 2012 року по 2018 року включно, на підставі розміру орендної плати 14053,78 грн. за одну земельну ділянку за кожен рік використання, посилаючись на укладення договорів оренди землі з ТОВ «Зоря», листа Відділу у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 07.02.2019 року №53/109-19 про вартість земельної частки (паю) по КСП «Зоря» Милорадівської сільської ради (а.с. 17) та листа Департаменту агропромислового розвитку Полтавської обласної державної адміністрації від 2101.2020 №64/01-18 (а.с. 112).

Згідно ч.ч.1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони.

Колегія суддів вважає, що доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавськоїобластівід 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 28 травня 2020 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ А.І. Дорош ______________ О.О. Панченко