Справа № 654/3153/19
Провадження №2/654/261/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року м. Гола Пристань

Голопристанський районний суд Херсонської області

у складі: головуючого судді Ширінської О.Х.,

при секретарі Синевид І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гола Пристань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Орган опіки і піклування Голопирстанської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням, -

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся із вище вказаним позовом, в якому зазначив, що в АДРЕСА_1 адреса до затвердження нової нумерації - АДРЕСА_2 ) знаходиться домоволодіння з господарським та побутовими будівлями і спорудами, яке належить йому на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 16.01.2003 року Малокопанівською сільською радою та зареєстрованого за тієї ж дати в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 2 за реєстровим номером 323. На даний час у належному йому домоволодінні разом із ним зареєстровані: його колишня співмешканка ОСОБА_2 , її донька ОСОБА_3 , онук співмешканки ОСОБА_4 та його син ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою Малокопанівської сільської ради № 120/02-22.

ОСОБА_2 не проживає у даному домоволодінні з 2014 року, а решта осіб - не жили в ньому ніколи.

На даний момент звернувся за призначенням субсидії, однак наявність зареєстрованих разом із ним осіб, створює певні складнощі та перешкоди для її отримання. Крім того, має бажання продати будинок, а потенційний покупець вимагатиме, щоб у будинку не було зареєстровано сторонніх осіб.

Просив усунути перешкоди у користуванні належною йому власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач участі не приймав, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належними чином у встановленому законом порядку.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що разом із позивачем та їх дітьми проживала з 1978 року як одна сім`я. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась сумісна дитина - дочка ОСОБА_6 . Будинок будували разом. Вона на той час працювала у радгоспі ім.. Кірова виноградарем, отримувала на той час високу зарплату та премії, коштти витрачались на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 . Син позивача ОСОБА_5 та їх сумісна з позивачем донька ОСОБА_6 проживали у спірному будинку разом із ними однією сім`єю. Все було добре, поки позивач не почав вести себе неадекватно: почав висловлюватись нецензурною лайкою, погрожувати їй фізичною розправою, виганяти з будинку. Змушена протягом 4 років проживати на квартирах у знайомих, оскільки потрапити до будинку, де знаходяться її речі, не можливо через перешкоди з боку позивача.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 15.10.2014 року вже було розглянуто аналогічну позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, у задоволенні позовних вимог відмовлено, рішення набрало законної сили. Тому, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю, якщо набрали законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той же предмет із тих самих підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє їхнього права користування займаним приміщенням. Тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, у задоволенні позову просила відмовити.

Позивач подав відповідь на позовом, в якому зазначив, що відповідач ОСОБА_2 невірно тлумачить положення п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки на відміну від позову, поданому у 2014 році, тепер він звернувся до суду із позовом не тільки до ОСОБА_2 , а і до інших осіб, зареєстрованих у домоволодінні, змінилися підстави звернення з позовом: у позові не ставиться питання про виселення ОСОБА_2 та інших осіб. На момент звернення із даним позовом відповідач ОСОБА_2 , як член сім`ї, відсутня за місцем проживання понад один рік. Доводи відповідача щодо неможливості потрапити до будинку, не відповідають дійсності і нічим не підтверджені. Крім того, ОСОБА_2 не надала жодного доказу, що вона намагалась захистити своє порушене право. Тому причини її відсутності за місцем реєстрації (колишнього проживання) не можна вважати поважними.

Враховуючи обставини справи, наявність та достатність доказів для розгляду заявлених позовних вимог, з урахуванням позиції позивача та наданих відповідачем ОСОБА_2 відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини справи.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 16.01.2003 року, житловий будинок АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 . Свідоцтво видане на підставі рішення Малокопанівської сільської ради від 27.03.2002 р. № 28.

Дана обставина також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно довідки Малокопанівської сільської ради від 15.02.2019 р. № 120/02-22 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані разом з ОСОБА_1 , але на даний час не проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - не проживає з 2014 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У своєму Висновку орган опіки і піклування Голопристанської районної державної адміністрації «Про можливість визнання втрати права користування житловим приміщенням неповнолітньою дитиною» від 27.02.2020 року № 01-31/82, вважає за можливе визнати втрату права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , неповнолітнім ОСОБА_4 , оскільки він тривалий час не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 є онуком ОСОБА_1 .

За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Таким чином, саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати.

Неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 , яка не проживає у спірному будинку, фактично проживає в АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позов сама підтвердила той факт, що з 2014 року не проживає за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 . При цьому, належними та допустимими доказами не підтвердила, що не проживає у спірному будинку через перешкоди з боку позивача. Також ніяким чином не підтвердила своїх прав на спірний будинок.

Відповідач ОСОБА_5 не проживає за місцем реєстрації, місце фактичного проживання невідомо.

Пунктом 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

Таким чином, той факт, що відповідачі, як члени сім`ї позивача, не проживають у спірному будинку вже декілька років, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та не спростований відповідачами, дає підстави суду для задоволення позовних вимог.

Підстав для закриття провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не має, оскільки у 2014 році позивач звертався із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, оскільки відповідач добровільно не хоче висилитись із будинку. У даному позові позивач ставить питання про визнання ОСОБА_2 , та інших членів його сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки декілька років у ньому не проживають, тобто змінилися підстави заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 89, 141, 229, 258-259, 263-268 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду протягом тридцятити днів з дня проголошення рішення, шляхом подачі апеляційного скарги через Голопристанський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Суддя: О.Х. Ширінська