У х в а л а

22 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 759/16956/17

провадження № 61-13233ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Київенерго», треті особи: Фонд державного майна України, Київське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, Головне управління державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів у м. Києві, Управління національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у м. Києві та Київській області, Київська міська рада, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ПАТ «Київенерго» про припинення використання виконавцем послуг своїх цивільних прав з метою зловживання монопольним становищем на ринку, визнання прав споживача та примусове виконання виконавцем послуг своїх обов`язків в натурі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ПАТ «Київенерго» припинити зловживання цивільними правами в умовах його монопольного (домінуючого) становища на ринку послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води по відношенню до ОСОБА_1 Визнано, з дня набрання законної сили судового рішення, укладеним Договір про надання послуг з централізованого опалення і постачання холодної та гарячої води і водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 на умовах, які передбачені Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення і постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, з подальшими змінами. Призначено ПАТ «Київенерго» строк протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили для усунення істотних недоліків в надані послуг з центрального опалення і постачання гарячої для квартири ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано право ОСОБА_1 на оплату централізованого опалення його квартири, що за вказаною адресою за показаннями квартирного теплолічильника, та зобов`язано відповідача провести перерахунки розміру плати за ці послуги з жовтня 2014 року з урахуванням показань квартирних засобів обліку та актів претензій. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи у частині позовних вимог ОСОБА_1 стосовно визнання прав на несплату за централізоване опалення місць загального користування, у зв`язку з їх неутепленням й нездійснення їх опалення, на зменшення розміру плати за постачання гарячої води, у зв`язку з зниженням її якості, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що визначення розміру плати за постачання гарячої води, у зв`язку зі зниженням її якості, неутеплення та нездійснення опалення місць загального користування потребує призначення відповідної судової експертизи, яка позивачем заявлена не була.

04 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у частині відмови у задоволенні його позовних вимог й передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, стабілізувати цивільні правовідносини.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом позову у даній справі є визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Крім того, містяться вимоги майнового характеру про нарахування 3 507, 67 грн за централізоване опалення та 1 038, 75 грн за постачання гарячої води без врахування показань квартирного лічильника гарячої води.

Отже ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн), відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, тобто не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа є малозначною.

Відтак зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у розділі І Загальних положень ЦПК України, тому її дія поширюється й на стадію касаційного провадження.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Проте, наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у цій справі не дають підстав для висновків про те, що касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпунктів а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань касаційна скарга не містить.

Наведене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, є необґрунтованими.

Вказані заявником доводи касаційної скарги по суті висновку суду апеляційної інстанцій не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує того, що вказана справа є малозначною у силу прямої вказівки на це у процесуальному законі (пункт 1 частина шоста статі 19 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

ОСОБА_1 реалізував своє право на апеляційний перегляд цієї справи.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Київенерго», треті особи: Фонд державного майна України, Київське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, Головне управління державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів у м. Києві, Управління національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у м. Києві та Київській області, Київська міська рада, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара