ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 615/1170/19

Провадження № 22-ц/818/3068/20

13 травня 2020 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря - Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач голова Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2020 року у складі судді Товстолужського О.В. по справі № 615/1170/19 за позовом ОСОБА_1 до голови Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної посадовою особою сільської ради,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до голови Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_2 про відшкодування шкоди посадовою особою сільської ради.

В обґрунтування позову зазначає, що у грудні 2009 року він подав голові Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_2 заяву про видачу йому нового Свідоцтва на право власності на майновий пай члена КСП «Заповіти Ілліча», реорганізованого в СВК «Надія» на підставі угод на загальну суму вартістю паю 579 722 грн. На підставі угод Сидоренківська сільська рада Валківського району в особі голови зобов`язана була видати йому Свідоцтво про право власності на майновий пай . Сільський голова ОСОБА_2 вийшов за межі наданих йому повноважень, вніс до порядку денного Сесії Сидоренківської сільської ради 10 серпня 2010 року розгляд його заяви щодо відмови у видачі нового Свідоцтва.

10 серпня 2010 року Сидоренківська сільська рада прийняла рішення №326-У, яким відмовила йому у видачі нового свідоцтва на право на майновий пай у зв`язку із виділенням майна в натурі згідно загальних зборів пайовиків від 16 травня 2009 року, анульовано Свідоцтво на право на майновий пай згідно списку, відповідно до Наказу Мінагрополітики №79 від 13 березня 2001 року. Проте, Наказ №79 скасовано 05 червня 2001 року. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 сільські ради не неуповноважено вилучати оригінали Свідоцтва на право власності на майновий пай члена підприємства за будь-яких підстав, а тільки видавати Свідоцтва на підставі списку осіб затвердженого загальними зборами членів підприємства або нове Свідоцтво на підставі цивільно-правових угод.

Рішення Сидоренківської сільської ради і дії сільського голови ОСОБА_2 щодо внесення до порядку денного Сесії ради на розгляд його заяви є недійсним (нікчемним), вчинене без належного повноваження, що не передбаченого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177.

Вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України якщо рішення Сидоренківської сільської ради та дії сільського голови визнано недійсними законом, визнання рішення Сидоренківської сільської ради та дії сільського голови судом не вимагається.

Просить відшкодувати йому шкоду шляхом стягнення з голови Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_2 579 722 грн.

Відповідач голова Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_2. просив прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що рішення Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області про відмову у видачі нового свідоцтва про право власності на майнові паї, винесено всупереч Постанові Кабінету Міністрів України №177 в частині неналежних повноважень органу, що видав рішення, а тому підстав для стягнення шкоди не вбачається.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

При вчиненні правочину сільська рада керувалась Наказом Мінагрополітики № 79 від 13 березня 2001 року, який на той час уже не діяв скасований Наказом Мінагрополітики № 149 від 5 травня 2001 року.

У рішенні сільська рада посилається на рішення загальних зборів пайовиків від 16 травня 2009 року, що майно виділене загальними зборами групі осіб і отримане в натурі. Проте сільська рада не підтвердила про наявність договору про спільне володіння, користування і розпорядженням майном групою осіб, такий договір не затверджувався головою сільської ради, він відсутній, право власності на майно не настало.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року встановлено про факт відсутності доказу відповідача наявності договору про спільне володіння, користування та розпорядження майном .

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 10 жовтня 2009 року ОСОБА_1 укладено договори купівлі- продажу майнового паю з 36 власниками майнових паїв КСП «Заповіти Ілліча» на загальну суму 579 722 грн., розмір загальної частки - 5,589%.

Рішенням ХХХV сесії Сидоренківської сільської ради V скликання від 10 серпня 2010 року №326-V ОСОБА_1 відмовлено у видачі нового свідоцтва на майновий пай у зв`язку із виділенням майна в натурі групі осіб уповноваженої ОСОБА_1 згідно загальних зборів пайовиків від 16 травня 2009 року; анульовано свідоцтво на майновий пай згідно Наказу Міністерства аграрної політики України №79 від 13 березня 2001 року відповідно до якого одночасно з підписанням акту приймання-передачі майна майнові свідоцтва вилучаються.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для стягнення коштів не вбачається.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

За ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно- наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що сільський голова ОСОБА_2 діяв поза межами своїх повноважень при внесенні до порядку денного Сесії ради питання про розгляд його заяви про видачу Свідоцтва про право на майновий пай, а тому такі дії та рішення Сидоренківської сільської ради від 10 серпня 2010 року, яким відмовлено у видачі такого свідоцтва, є нікчемними.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 910/1891/14).

Як вбачається з матеріалів справи у грудні 2010 року ОСОБА_1 звертався до суду з адміністративною позовною заявою до Сидоренківської сільської ради про скасування рішення ХХХУ сесії Сидоренківської сільської ради У скликання від 10 серпня 2010 року №326-У про відмову йому видати нове Свідоцтво на майновий пай члена КСП «Заповіти Ілліча» на підставі договорів купівлі-продажу майнових паїв і зобов`язання видати йому нове Свідоцтво на майновий пай на суму 577 722 гривні, що відповідає 5,858 % загальної вартості пайового фонду КСП «Заповіти Ілліча », та стягнення моральної шкоди з голови Сидоренківської сільської ради в розмірі 50 000 гривень.

Постановою Валківського районного суду Харківської області від 18 травня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2012 року рішення суду від 18 травня 2011 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито.

У грудні 2012 року ОСОБА_1 пред`явлено позов до Сидоренківської сільської ради про визнання незаконним рішення Сидоренківської сільської ради та відшкодування шкоди.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2013 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення Сидоренківської сільської ради і відшкодування шкоди, а також про поновлення права на майновий пай та зобов`язання видати свідоцтво на майновий пай реформованого підприємства - відмовлено.

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області від 10 серпня 2010 року № 326-У та зобов`язати Сидоренківську сільську раду видати нове свідоцтво про право на майновий пай члена КСП «Заповіт Ілліча» реорганізованого у СВК «Надія» на його ім`я на підставі договорів купівлі-продажу паїв на загальну суму 579 722 грн

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 04 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2015 року зазначене рішення суду залишено без змін.

Також, рішенням Валківського районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2017 року та Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області та голови Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_2 про визнання рішення зазначеної сільської ради від 10 серпня 2010 року №326-У недійсним та стягнення з голови Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області ОСОБА_2 матеріальної шкоди на суму 579 722, 00 грн. відмовлено.

Судовими рішеннями встановлено, що співвласники майнових паїв, з якими ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу паїв, отримали майно з пайового фонду в натурі і розпорядилися їм на свій розсуд, а тому підстави для видачі нового свідоцтва про право власності на майнові паї відсутні.

При перегляді судових рішень від 13 червня 2016 рок та від 27 листопада 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду попередніх інстанцій, що позивачем не доведено протиправності дій сільської ради, а також того, що сільський голова ОСОБА_2 при винесенні рішення колегіальним органом - Сидоренківською сільською радою Валківського району Харківської області від 10 серпня 2010 року діяв з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування» чи інших нормативно-правових актів, а також не надано доказів на обґрунтування факту нанесення і розміру майнової шкоди.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, обставини щодо правомірності дій сільського голови вже були предметом судового розгляду та порушень вимог чинного законодавства при здійсненні ним повноважень встановлено не було.

Рішення ХХХV сесії Сидоренківської сільської ради V скликання від 10 серпня 2010 року №326-V наразі не скасовано, є чинним та враховуючи відсутність неправомірних дії голови сільради підстав вважати його нікчемним відповідно до положень ч. 2 ст. 203 та ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України -не вбачається.

Враховуючи відсутність складу правопорушення підстави для стягнення шкоди відсутні, а тому висновок суду про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 травня 2020 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

О.Ю. Тичкова