ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1704/19 Номер провадження 22-ц/814/1517/20Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Карпушина Г.Л., Пилипчук Л.І.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що в період часу до 01 листопада 2019 року, він перебував у трудових відносинах із відповідачем АТ «Українська залізниця», працюючи на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця». Даний виробничий підрозділ із 30 червня 2017 року згідно наказу № 041 від 20 червня 2017 року «Про приєднання підрозділів» за структурою управління відповідача належить до філії «Пасажирська компанія», а до зазначеної дати із 01 грудня 2015 року входив до складу регіональної філії «Південна залізниця».

На вказану посаду його переведено 03 листопада 2014 року, про що в трудовій книжці НОМЕР_1 в розділі «Відомості про роботу» мається запис за № 18 від 03 листопада 2014 року. Загалом у Полтавській вагонній дільниці він працював із 01 травня 2001 року, коли по переводу був прийнятий на посаду оглядача вагонів 5-го розряду цеху огляду і поточного ремонту вагонів станції Кременчук. До 01 травня 2001 року він працював в органах залізничного транспорту з серпня 1978 року, не рахуючи періоду навчання в Кременчуцькому технікумі залізничного транспорту.

01 листопада 2019 року за підписом начальника виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця» ОСОБА_2 видано два накази під одним і тим же номером 241/ос. За одним із них його звільнено з посади із 17 березня 2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України з формулюванням причини звільнення «за прогул без поважних причин». За змістом іншого наказу від 01 листопада 2019 року № 241/ос ОСОБА_1 , слід вважати звільненим із 17 березня 2016 року. Також цей наказ містить приписи, зокрема, про скасування наказу від 26 червня 2019 року № 134/ос, яким його поновлено на роботі, про необхідність начальнику сектору кадрів внести до трудової книжки запис про скасування попереднього запису про поновлення працівника на роботі та про проведення із ним повного розрахунку датою цього наказу.

01 листопада 2019 року, на його ім`я оформлено трудову книжку серії АХ за № 826479 із відміткою «Дублікат», до якої у розділ «Відомості про роботу» внесено запис без номеру від 01 листопада 2019 року наступного змісту: «Запис про поновлення на роботі від 26 червня 2019 року вважати недійсним». Підставою для внесення цього запису вказано саме наказ № 241/ос від 01 листопада 2019 року.

01 листопада 2019 року його ознайомлено зі змістом обох наказів за № 241/ос вручено їх копії, а також видано на руки дублікат трудової книжки. Після наведених обставин до роботи його допущено не було, заробітну плату або середній заробіток за період, починаючи із 02 листопада 2019 року, відповідач йому не виплачував.

Вважає, що трудові відносини припинено з ним незаконно, з огляду на наступне.

Згідно з наказом від 01 листопада 2019 року № 241/ос у графі «підстава» вказано, зокрема, акт від 02 лютого 2016 року про відсутність на роботі. На підставі саме зазначеного вище акту відповідачем раніше було видано інший наказ - наказ від 17 березня 2016 року за № 38/ос про припинення з ним трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, відсутність на роботі без поважних причин 02 лютого 2016 року більше 3-х годин, із датою звільнення теж 17 березня 2016 року.

Звільнення з роботи за наказом від 17 березня 2016 року № 38/ос ним оскаржено у судовому порядку, справа № 537/4791/16-ц. При розгляді вказаної справи Крюківський районний суд м. Кременчука, рішенням від 21 грудня 2017 року, встановив, шо 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності внаслідок хвороби та наявність такого стану згідно вимог чинного законодавства є поважною причиною для відсутності працівника на роботі, а тому 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 вчинив прогул із поважних причин. Також у зазначеному рішенні від 21 грудня 2017 року суд вказав, оскільки позивач був відсутнім на роботі 02 лютого 2016 року із поважних причин, а саме внаслідок його тимчасової непрацездатності, то звільнення позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України проведено без наявності до того відповідних підстав, а тому позовні вимоги про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та про поновлення позивача на роботі є обґрунтованими.

Встановивши обґрунтованість позовних вимог, Крюківський районний суд м. Кременчука 21 грудня 2017 року відмовив в задоволенні його позову виключно з підстав пропуску визначеного ст. 233 КЗпП України строку для звернення із позовом до суду. При перегляді справи за № 537/4791 /16-ц і в апеляційному, і в касаційному порядках як апеляційний суд Полтавської області, постанова від 11 квітня 2018 року, так і Верховний Суд, постанова від 25 вересня 2019 року, висновків про необґрунтованість (безпідставність) заявлених позовних вимог не зробили.

До 25 червня 2019 року включно він перебував у вимушеному прогулі, так як відповідач не усував порушення його трудових прав внаслідок незаконного звільнення з роботи. 26 червня 2019 року відповідач наказом за № 134/ос поновив ОСОБА_1 , на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук, про що до оформленої на його ім`я трудової книжки НОМЕР_1 в розділ «Відомості про роботу» внесено відповідний запис № 23 від 26 червня 2019 року. Починаючи із вказаної дати та по 01 листопада 2019 року включно, він за графіком виконував відповідну трудову функцію, за що відповідач нараховував йому та виплачував заробітну плату.

Таким чином, відображений у наказі від 01 листопада 2019 року № 241/ос висновок про те, що 02 лютого 2016 року він був відсутній на роботі без поважних причин (вчинив прогул без поважних причин), є безпідставним і прямо суперечить обставинам, які було встановлено судами при розгляді справи за № 537/4791/16 ц.

Станом на 01 листопада 2019 року відповідач фактично не мав підстав для звільнення його з роботи 17-м березням 2016 року з посиланням на п. 4 ст. 40 КЗпП України за обставинами, що мали місце 02 лютого 2016 року. Крім того, за станом на 01 листопада 2019 року сплив встановлений ст. 148 КЗпП України строк для застосування дисциплінарного стягнення за обставинами, що мали місце 02 лютого 2016 року.

Наказ № 241/ос від 01 листопада 2019 року містить твердження про те, що чинність наказу про поновлення на роботі припиняється з дати його видання, а трудові відносини, що були укладені відповідно до наказу від 26 червня 2019 року, вважаються такими, що не відбулися, так як постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року скасовано постанову апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 21 грудня 2017 року залишено в силі.

Трудові відносини між ним і відповідачем тривали до 01 листопада 2019 року включно, а тому 17 березня 2016 року не може вважатись останнім робочим днем та датою звільнення. При цьому постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року не містить зазначених у наказі № 241/ос від 01 листопада 2019 року висновків про припинення чинності наказу від 26 червня 2019 року з дати його видання та про необхідність вважати відповідні правовідносини такими, що не відбулися.

Наказ від 26 червня 2019 року за № 134/ос, згідно якого відповідач поновив його на роботі, за своєю правовою сутністю є правовим актом одноразового застосування, який вичерпав дію фактом його виконання.

У зв`язку з його реалізацією виникли права та обов`язки як у позивача, так і у відповідача як у сторін відповідного трудового договору. Як наслідок, такий наказ за вказаних обставин не міг бути скасованим його видавником у позасудовому порядку з дати (моменту) його видання після його фактично виконання.

Підстави припинення трудового договору визначено КЗпП України однак ним не передбачено можливості припинення трудових відносин у спосіб скасування власником підприємства (стороною трудового договору) свого наказу про поновлення працівника на роботі. В свою чергу оскаржуваний ним наказ № 241/ос від 01 листопада 2019 року, яким скасовано наказ від 26 червня 2019 року № 134/ос, не містить посилань на жодну правову норму, згідно якого його видано.

Станом на 26 червня 2019 року постанова Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року по справі № 537/4791/16-ц мала законну силу, а він вважався таким, що звільнений із роботи безпідставно та перебуває у вимушеному прогулі. З огляду на приписи ч. 2 ст. 419 ЦПК України постанова апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року втратила законну силу 25 вересня 2019 року, тобто з моменту прийняття постанови Верховним Судом, і саме з цього моменту не підлягала подальшому виконанню.

Верховний Суд своєю постановою від 25 вересня 2019 року фактично визнав обґрунтованими його доводи і висновки Крюківського районного суду м. Кременчука в рішенні від 21 грудня 2017 року про безпідставність його звільнення з роботи 17 березня 2016 року за п» 4 ст. 40 КЗпП України.

Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду виключно з мотивів його звернення до суду восени 2016 році поза межами строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, для звернення із позовом до суду.

Вважає, що відповідач, припиняючи 01 листопада 2019 року з ним трудові відносини, діяв несправедливо, недобросовісно, всупереч принципу верховенства права, зловживаючи як сторона трудового договору правом на припинення трудових відносин. При розгляді в судах усіх інстанцій справи № 537/4791/16-ц відповідач не довів законність звільнення позивача з роботи 17 березня 2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. На посаді відповідач поновив його через 14 календарних місяців із моменту ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, при чому таке поновлення відповідач здійснив не в примусовому порядку, тобто не в процедурі виконавчого провадження з виконання відповідного судового рішення, а добровільно, усуваючи тим самим порушення незаконним (безпідставним) звільненням належного йому права на працю, що було встановлено та підтверджено рішенням суду апеляційної інстанції. Повторне припинення відповідачем трудових відносин з ним 01 листопада 2019 року.

Крім того, оскаржувані накази від 01 листопада 2019 року було видано за підписом начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця». Вказаний виробничий підрозділ статусу юридичної особи не має, а його начальник у силу змісту положення про виробничий підрозділ не наділений повноваженнями приймати одноособово від імені відповідача такі рішення.

Незаконне припинення з ним трудових правовідносин призвело до моральних страждань, втрат ним нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також призвело до розладів здоров`я, підірвало його авторитет серед членів трудового колективу. Проходження курсу психологічної допомоги йому було рекомендовано лікарем.

Просить визнати незаконними та скасувати накази за № 241/ос від 01 листопада 2019 року за підписом начальника виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця, якими припинено трудові відносини зі ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді екіпірувальника другого розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» із 02 листопада 2019 року;

- стягнути на користь ОСОБА_1 із АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи із 02 листопада 2019 року по дату вирішення спору;

- стягнути на користь ОСОБА_1 із АТ «Українська залізниця» грошові кошти в сумі 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним припиненням трудових правовідносин

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Вважає, що рішення суд є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції не надано відповідну правову оцінку оскаржуваним наказам .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи наказом № 38/ос від 17 березня 2016 року про припинення з позивачем трудового договору за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, відсутність на роботі без поважних причин 02 лютого 2016 року більше 3-х годин, ОСОБА_1 звільнено з 17 березня 2016 року.

Звільнення з роботи за наказом від 17 березня 2016 року № 38/ос ним оскаржено у судовому порядку.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 грудня 2017 року встановив, шо 02 лютого 2016 року о 10 годині лікар викликався до хворого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 02 лютого 2016 року був оглянутий лікарем загальної практики - сімейним лікарем ОСОБА_3 , йому був встановлений діагноз та виявлені ознаки тимчасової непрацездатності. Наявність такого стану згідно вимог чинного законодавства є поважною причиною для відсутності працівника на роботі, а тому 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 вчинив прогул із поважних причин. Оскільки позивач був відсутнім на роботі 02 лютого 2016 року із поважних причин, а саме внаслідок його тимчасової непрацездатності, то звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України проведено без наявності для того відповідних підстав, а тому позовні вимоги про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та про поновлення позивача на роботі є обґрунтованими.

Даним рішенням суд відмовив в задоволенні його позову виключно з підстав пропуску визначеного статтею 233 КЗпП України строку для звернення із позовом до суду.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а саме позов задоволено частково, та поновлено ОСОБА_1 на роботі.

На виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, 26 червня 2019 року відповідач наказом за № 134/ос поновив ОСОБА_1 , на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук, про що до оформленої на його ім`я трудової книжки НОМЕР_1 в розділ «Відомості про роботу» внесено відповідний запис № 23 від 26 червня 2019 року. Починаючи із вказаної дати та по 01 листопада 2019 року включно, він за графіком виконував відповідну трудову функцію, за що відповідач нараховував йому та виплачував заробітну плату, нараховував на неї і як податковий агент сплачував за нього до бюджету обов`язкові платежі.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року задоволено касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця». Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року скасовано, а рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року залишено в силі.

01 листопада 2019 року за підписом начальника виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця» Бубнова Ю.В. видано два накази під одним і тим же номером 241/ос. За одним із них його звільнено з посади із 17 березня 2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України з формулюванням причини звільнення «за прогул без поважних причин».

За змістом іншого наказу від 01 листопада 2019 року № 241/ос ОСОБА_1 , слід вважати звільненим із 17 березня 2016 року. Також цей наказ містить приписи, зокрема, про скасування наказу від 26 червня 2019 року № 134/ос, яким його поновлено на роботі, про необхідність начальнику сектору кадрів внести до трудової книжки запис про скасування попереднього запису про поновлення працівника на роботі та про проведення із ним повного розрахунку датою цього наказу.

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

На підставі частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Частинами 1-3 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування на всій території України у випадках, установлених міжнародними договорами, згода та обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина 7 статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Як вбачається з матеріалів справи поновлення ОСОБА_1 на роботі не становило обставин прийняття його на роботу, а зумовлювалось виконанням вимог закону (частини 6 статті 235 КЗпП України) щодо обов`язковості негайного виконання рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, а саме рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, яке втратило законну силу у зв`язку із його скасуванням постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року та залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі.

Вирішення питання про правомірність звільнення позивача з роботи безпосередньо залежить від законності судового рішення, на підставі якого він був на цій роботі поновлений.

У даному випадку рішення суду апеляційної інстанції про поновлення позивача на роботі, яке виконано роботодавцем та в подальшому скасовано, не тягне правових наслідків та не зумовлює обставин прийняття працівника на роботу, а отже законність звільнення позивача ґрунтується на рішенні суду першої інстанції, залишеним в силі судом касаційної інстанції, яким встановлено відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

У зв`язку зі скасуванням рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення суду відпали, у зв`язку з чим, відповідач мав всі підстави для розірвання із позивачем трудового договору.

Зважаючи на наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за вимушений прогул.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року по справі № 130/2249/15-ц.

Дані висновки спростовують доводи позивача щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції, відсутності в ньому висновків відносно недійсності наказу від 26 червня 2019 року про поновлення на роботі.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Посилання ОСОБА_1 на те, що 01 листопада 2019 року відповідачем було винесено два накази під № 241/ос про припинення з ним трудових відносин, проте суд першої інстанції належним чином їх не дослідив та не з`ясував на підставі якого саме наказу його було звільнено є безпідставними оскільки 01 листопада 2019 року у трудові книжці зроблено запис про недійсність запису про поновлення на роботі від 26 червня 2019 року, а не про звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, що чітко встановлю на підставі якого саме наказу № 241/ос було припинено трудові відносини.

Необґрунтованими є доводи наведені в апеляційній скарзі щодо відсутності у начальника виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця повноважень на винесення наказу про звільнення виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 18 Статуту АТ «Українська залізниця» товариство утворює філії, представництва, інші відокремлені підрозділи без статусу юридичної особи як на території України, так і за її межами, які діють на підставі положень.

Згідно Колективного договору ПАТ «Українська залізниця» роботодавець Правління Товариства, керівники філій та структурних підрозділів.

Відповідальність за організацію виробничого процесу покладається на керівників філій та структурних підрозділів Товариства. (пункт 1.13)

Тобто до повноважень начальника структурного підрозділу, в даному випадку начальника виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця, відноситься вирішення питань пов`язаних з організацією трудової діяльності, в тому числі винесення оскаржуваного наказу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке відповідає закону, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 25 вересня 2020 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Г.Л. Карпушин

Л.І. Пилипчук