Постанова

Іменем України

30 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 621/2193/16-ц

провадження № 61-4989св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2018 року в складі судді Овдієнко В. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року в складі колегії суддів:

Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним кредитного договору, додаткової угоди до кредитного договору та договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 14 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі -

ЗАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 19 800 дол. США з метою придбання житлового будинку зі сплатою 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75 % від суми виданого кредиту в момент його надання, щомісяця в період сплати в розмірі 0,2 % від суми

виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно

з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пунктом 6.2. даного договору. Кредитні кошти видані строком до 13 серпня 2037 року.

Між сторонами 21 липня 2011 року укладено додаткову угоду до кредитного договору, пункт 7.1 кредитно викладено в новій редакції, а саме: банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 14 серпня 2007 року до 13 серпня 2037 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 20 173,26 дол. США з метою придбання житлового будинку в розмірі 14 400 дол. США, а також на сплату страхових платежів у розмірі 5 773,26 дол. США у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75 % від суми виданого кредиту в момент його надання, 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пунктом 6.2 даного договору.

Крім того, 14 серпня 2007 року між сторонами також укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок на

АДРЕСА_1 .

Вказував, що кредитний договір та додаткова угода до нього не містять відомостей щодо розрахунку загальної вартості кредиту та умов, що відповідно до законодавства визнані обов`язковими, а саме: графік платежів, вид та предмет кожної сукупної послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги тощо. Також банком не надано окремий документ щодо детального розрахунку загальної вартості кредиту. Кредитний договір суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», а споживач в наслідок омани придбав непотрібні йому кредитні послуги.

Під час підписання кредитного договору ОСОБА_1 був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсними кредитний договір, додаткову угоду до нього та договір іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня

2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів, що беззаперечно свідчать про введення його відповідачем в оману під час укладення кредитного договору, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноруч його підписав. Також відсутні підстави для висновку, що кредитний договір та додаткова угода до нього містять умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, могло б бути підставою для визнання договорів недійсними.

Оскільки підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, то не підлягає задоволенню й вимога щодо визнання недійсним договору іпотеки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що, укладаючи кредитний договір та додаткову угоду до нього, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Кредитний договір та додаткову угоду до нього укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом. При цьому розмір процентної ставки, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за проведення додаткового моніторингу був зазначений у кредитному договорі та додатковій угоді до нього.

Належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку ПАТ КБ «Приватбанк» існувало свідоме приховування реального розміру ставок та сукупної вартості кредитного договору і такими діями відповідача позивача було введено в оману, ОСОБА_1 не надано.

Матеріали справи та встановлені судом апеляційної інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору та додаткової угоди до нього суперечили волевиявленню ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу з боку

ЗАТ КБ «ПриватБанк», який був спрямований на введення споживача в оману.

Оскільки оспорюваний договір іпотеки укладений у забезпечення виконання кредитного договору, а підстави для визнання недійсним основного зобов`язання - кредитного договору та додаткової угоди до нього відсутні, то підстави для визнання недійсним договору іпотеки як похідного зобов`язання також відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у кредитному договорі відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення. Відповідач при укладенні спірного кредитного договору з позичальником не здійснив належний, детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості, не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків, не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, не визначив відповідальності кредитора при порушенні умов договору тощо.

Висновком експерта встановлено, що з розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту, відповідач не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував.

Умови кредитного договору передбачають сплату комісії банку, що суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

24 травня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу або перерахування на рахунок. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагороди, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору.

Відповідно до пункту 7.1 розділу 7 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 14 серпня 2007 року до 13 серпня 2037 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 19 800 дол. США на наступні цілі: придбання житлового будинку - 14 400 дол. США, а також на сплату страхових платежів - 5 400 дол. США у випадках та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом

1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до пункту 6.2 вказаного договору.

Додаток № 1 до кредитного договору від 14 серпня 2007 року містить графік погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між

ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 14 серпня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Крім того, 21 липня 2011 року до кредитного договору, шляхом підписання додаткової угоди, внесено зміни, пункт 7.1 кредитно договору викладено у наступній редакції: «Банк зобов`язується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 14 серпня 2007 року

до 13 серпня 2037 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі

20 173,26 дол. США, а саме: з метою придбання житлового будинку -

14 400 дол. США, а також на сплату страхових платежів - 5 773,26 дол. США у випадках та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75 % від суми виданого кредиту в момент його надання, 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до пункту 6.2 даного договору.

У додатку № 1 до додаткової угоди викладено графік погашення кредиту.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами першою та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судами правильно встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а відповідач надав йому всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Отже, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними положень кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач не надав доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Крім того, суди дійшли правильного висновку, що оспорюваний договір іпотеки укладений у забезпечення виконання кредитного договору, а підстави для визнання недійсним основного зобов`язання - кредитного договору та додаткової угоди до нього відсутні, тому підстави для визнання недійсним договору іпотеки як похідного зобов`язання також відсутні.

Розглядаючи спір, суди першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що кредитор у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» уключив до кредитного договору сплату комісії на користь банку за надання супутніх послуг, оскільки кредитний договір укладено 14 серпня 2007 року, додаткову угоду укладено 21 липня 2011 року, а лише 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що заявлені у справі вимоги підтверджені висновком експерта, оскільки судами правильно встановлено, що у висновку містяться невідповідності фактичним обставинам укладання кредитного договору, які не виявилося можливим усунути шляхом виклику в судове засідання експерта, а клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи сторонами не заявлялося, з урахуванням обґрунтованих заперечень, висловлених представником відповідача. Крім того, експерт застосував нормативно-правові акти, які не були чинними на час проведення експертизи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня

2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 лютого

2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк