Справа № 585/4717/19
Номер провадження 2/585/204/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - Євлах О.О.,

за участі:

секретаря судового засідання - Безручко О.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 ,

до

відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 ,

вимоги позивача: про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

В С Т А Н О В И В :

І. Стислий виклад позиції сторін.

1. 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом, до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. 18 лютого 2020 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просила: 1) Визнати незаконним та скасувати наказ №11 від 13.12.2019 року про звільнення позивача за систематичне невиконання службових обов`язків згідно ч.3ст.40 КЗпП України; 2) поновити позивача на роботі у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаді адміністратора кафе з 13.12.2019 року; 3) стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 3769,16 грн.; 4) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток у розмірі 10480,31 грн.; 5) стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 10432,50 грн. 14.04.2020 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просила: 1) Визнати незаконним та скасувати наказ №11 від 13.12.2019 року про звільнення позивача за систематичне невиконання службових обов`язків згідно ч.3 ст.40 КЗпП України; 2) поновити позивача на роботі у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаді адміністратора кафе з 13.12.2019 року; 3) стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 3769,16 грн.; 4) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток у розмірі 33515, 68 грн.; 5) стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 10432,50 грн.

2. Позов обґрунтувала тим, що з 24.10.2019 року вона була прийнята на роботу на посаду адміністратора кафе до ФОП ОСОБА_4 на підставі наказу № 3 від 23.10.2019 року. Також між нею та відповідачем був підписаний «Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» від 24.10.2019 року. У період часу з 01.11.2018 року по 13.12.2019 року фактичного місця роботи вона не змінювала, весь цей час працював в кафе швидкого харчування « ІНФОРМАЦІЯ_2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 01.12.2019 року нею була подана заява до ФОП ОСОБА_4 на звільнення з посади адміністратора кафе за згодою сторін з 14.12.2019 року. 12.12.2019 року о 18 год. керівництво кафе її повідомило, що її відсторонено від роботи, вона може бути вільна, тобто, фактично, це був її останній робочий день. Трудову книжку їй було передано 17.12.2019 року. У виплаті заробітної плати їй було відмовлено без жодних пояснень. З отриманої трудової книжки їй стало відомо, що 13.12.2019 року її звільнено ФОП ОСОБА_4 з посади за систематичне невиконання службових обов`язків згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № 11 від 13.12.2019 року. Жодних зафіксованих фактів протиправного винного невиконання або неналежного виконання нею трудових обов`язків не було. Порушення, які стосуються тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку, вона не вчиняла, жодних фактів за час роботи зафіксовано не було. Дисциплінарних та громадських стягнень за невиконання трудових обов`язків, які мали систематичний характер до неї не застосовувалося. Жодних профілактичних бесід з нею не проводилось через відсутність фактів порушень. За останній місяць до дисциплінарного звільнення, з незрозумілих їй причин, жодних фактів порушень не було виявлено і відповідно не зафіксовано. Відповідач жодного акту, який би свідчив про порушення нею умов трудового договору не складав. Також не було встановлено й іншого факту вчинення будь - якого розкрадання, хабарництва, систематичного невиконання обов`язків чи то інших корисливих правопорушень. Таких актів та інших відповідних документів не існує взагалі. Відповідач порушив умови та порядок її звільнення взагалі, безпідставно та необґрунтовано вніс до її трудової книжки, чим фактично припинив трудові відносини з нею. З жодним наказом про звільнення її повідомлено не було, жодних дисциплінарних стягнень щодо неї не застосовано. Вона ніде не розписувалася, а, подавши заяву від 01.12.2019 року про звільнення за згодою сторін з 14.12.2019 року, у відповідь 17.12.2019 р. отримала трудову книжку та, ознайомившись із якою, була поставлена перед фактом її звільнення через систематичне невиконання службових обов`язків. Також їй було відмовлено у виплаті заробітної плати. Вимушений прогул триває з 13.12.2019 року, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який єю розраховано по п21.04.2020 рокувключно, становить 33515, 68 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яка полягає у спричиненні їй тяжкого психологічного шоку, який вона відчула у момент, коли дізналася про звільнення через систематичне невиконання службових обов`язків. Також, моральна шкода полягає в переживаннях з приводу нерозуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанню ним своїх договірних зобов`язань; у нехтуванні відповідачем її законних прав на відпустку, заробітну плату за договором; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводе до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Всі ці обставини значно підсилюють її психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до неї, вона перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем її законних прав, із родиною у неї виникають сварки, через що постійно відчуває психологічний дискомфорт, розуміючи про можливі проблеми, які можуть виникнути у неї при наступному її працевлаштуванні на інше місце роботи, та будучи на сьогодні безробітною, вимушена за захистом та відновленням своїх прав постійно їздити за межі місця свого проживання. Завдану відповідачем їй моральну шкоду вона оцінює у 10432, 5 грн., які просить стягнути з відповідача.

3. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно 23.10.2019 року позивач була прийнята відповідачем на посаду адміністратора кафе - закладу громадського харчування «ІНФОРМАЦІЯ_2». Відповідно до Постанови КМУ № 559 від 23.05.2001 року, працівники закладів громадського харчування підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам. Вимога про своєчасне проходження медичного огляду з належним оформленням санітарної книжки, визначена також п. 2.37 посадової інструкції адміністратора закладу громадського харчування «ІНФОРМАЦІЯ_2». При прийнятті на роботу 23.10.2019 року позивач не надала відповідачу належним чином оформленої медичної книжки. Позивач зобов`язувалася пройти медичний огляд 23.10.2019 року та надати відповідачу медичну книжку 24.10.2019 року перед виходом на роботу. Проте, ні 24.10.2019 року, ні згодом, незважаючи на неодноразові нагадування відповідача про необхідність проходження обов`язкового медичного огляду та надання особистої медичної книжки, позивач так і не надала відповідачу належним чином оформлену медичну книжку. Зважаючи на те, що проходження профілактичного медичного огляду є обов`язковою умовою прийняття на роботу до закладу громадського харчування, та відмовою позивача від проходження такого огляду, відповідачем 13.12.2019 року було прийнято рішення про звільнення позивача з роботи. При цьому, на день звільнення з роботи позивач не подавав відповідачу жодних заяв про звільнення з роботи за власним бажанням, за згодою сторін, тощо. Позивач працювала у відповідача з 24.10.2019 р. по 13.12.2019 р. і була звільнена з роботи за п.3ст.40 КЗпП України з ініціативи власника. Відповідно до довідки про доходи позивача за вказаний період їй до виплати належало 6422, 57 грн. Згідно з відомостями про виплату заробітної плати за жовтень та листопад 2019 року позивач отримала грошові кошти у загальній сумі 7137, 46 грн. Таким чином, вважає, що вимога позивача про наявність заборгованості із заробітної плати є необгрунтованою. Щодо відшкодування моральної шкоди вважає, що позивач була звільнена з роботи за не проходження обов`язкового профілактичного медичного огляду та систематичну відмову від його проходження. На день звільнення позивачем у повному обсязі було отримано належну їй заробітну плату, а також компенсацію за невикористані дні відпустки. Отже, вважає, що діями відповідача не заподіяно позивачу будь - якої моральної шкоди, а, відтак, і вимога позивача про її відшкодування задоволенню не підлягає.

Крім того, у відзиві на заяву про зміну предмету позову від 28.02.2020 р., представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що з вимогою про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення її на роботі позивач звернулася до суду 18.02.2020 р., тобто з пропуском строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому також не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, відповідач вважає, що така вимога не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що повний розрахунок з позивачем було проведено до дня звільнення.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

4. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Додатково представник позивача пояснив, що звільнення позивача було незаконним, так як систематичних порушень у роботі позивач не допускала, а проходження медичного огляду не є трудовою функцією. Не має жодних документів про систематичність таких порушень. Вважає, що так як позивач була допущена до роботи відповідачем, то відповідно проходила медичний огляд. Заробітна плата позивачу за грудень 2019 року не виплачена. Середній заробіток за час вимушеного прогулу нараховано по 21.04.2010 року включно в сумі 33515, 68 грн., оскільки у прийнятті чергової заяви про збільшення позовних суд позивачу відмовив. Моральна шкода полягає у незаконному позбавленні роботи та засобів до існування. Додав, що для звільнення позивача з роботи законних підстав у відповідача не було. Відповідаючи на питання позивач зазначила, що станом на 12.10.2020 року, вона втратила бажання працювати у відповідача. Про це повідомила її безпосереднього керівника,- ОСОБА_5 . Подала відповідну заяву. Медична книжка також була у нього, ще починаючи з 2018 року, оскільки місце роботи вона не змінювала. Починаючи з листопада 2018 року вона постійно працювала адміністратором кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Змінювалась лише назва роботодавця оскільки постійно змінювались ФОП, які нібито здійснювали діяльність в цьому кафе. Підтвердила, що при прийнятті її на роботу до ФОП ОСОБА_4 , медичний огляд не проходила, оскільки їй про це ніхто не говорив. Позивач та її представник зазначили, що строки звернення до суду не пропущено, оскільки позивач не погодившись із її звільненням подала позов до суду в межах встановленого строку, а трактування заяви про збільшення позовних вимог як звернення досуду, є зайвим формалізмом, що потягне за собою порушення прав позивача на доступ до суду.

5. У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Додатково пояснив, що при оскарженні наказу про звільнення не дотримано вимоги ст. 233 КЗпП. Позовна заява подана з пропущенням строку звернення до суду. Заробітна плата позивачеві виплачена в повному обсязі. Відомість про заробітну плату підтверджує, що нараховані кошти позивачеві виплачені, виплата була проведена наперед. Розрахунок середнього заробітку, наданий позивачем, проведено за всі календарні дні, а для розрахунку потрібно брати до уваги лише робочі дні. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку із пропуском звернення до суду та відсутністю порушень з боку відповідача.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

6. Судом встановлено, що 24 жовтня 2019 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір, згідно якого остання була прийнята на посаду адміністратора; договір є безстроковим, працівник зобов`язаний виконувати роботу адміністратора з повною колективною матеріальною відповідальністю; фізична особа - підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 4173 грн. на місяць; час виконання робіт установлюється згідно графіка робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень; вихідні надаються згідно графіка; спори з виконання умов трудового договору розглядаються судом (а. с. 19).

7. Наказом № 3 від 24.10.2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду адміністратора у ФОП ОСОБА_4 з 24 жовтня 2019 року (а.с. 102).

8. З Посадової інструкції адміністратора кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2», наданої позивачем, вбачається, що вона не підписана не узгоджена власником закладу, та не вказана дата ознайомлення з нею ОСОБА_1 (а. с. 14-18).

9. З довідки про доходи вбачається, що ОСОБА_1 з 24 жовтня 2019 року працювала адміністратором у ФОП ОСОБА_4 ; отримала заробітну плату за період з 24 жовтня 2019 року по 13 грудня 2019 року, за виключенням відрахувань, в розмірі 6422 грн. 57 коп. (а.с. 30).

10. З відомостей про нарахування заробітної плати за другу половину жовтня вбачається, що ОСОБА_1 отримала 3365, 09 грн.; за першу половину листопада - 3772, 37 грн. (а. с. 31, 32).

11.З Витягу з табеля обліку використання робочого часу ФОП ОСОБА_4 за листопад 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 відпрацьовано 168 годин (а. с. 97).

З Витягу з табеля обліку використання робочого часу ФОП ОСОБА_4 за грудень 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 відпрацьовано 80 годин (а. с. 97).

З копії заяви від 01 грудня 2019 року, наданої позивачем, вбачається, що з ОСОБА_1 просить звільнити її з посади адміністратора за згодою двох сторін з 14.12.2019 року (а. с. 13).

12. Згідно наказу № 11 від 13.12.2019 року ОСОБА_1 звільнена з роботи ФОП ОСОБА_4 за систематичне невиконання посадових обов`язків згідно ст. 40 КЗпП України (п.п. і п. 6 ст. 26 ПВОІВС) з 13 грудня 2019 року; підпис ОСОБА_1. про ознайомлення з даним наказом відсутній (а. с. 101).

13. Копією трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що остання 24.10.2019 року була прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_4 адміністратором кафе згідно Наказу № 3 від 23.10.2019 року; 13.12.2019 року звільнена з посади за систематичне невиконання службових обов`язків згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України згідно наказу № 11 від 13.12.2019 року (а. с. 12).

14. З особової медичної книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачається, що останній медичний огляд лікарів проводився 04.10.2018 року, лікаря стоматолога - 28.09.2018 року, відмітки про заліки з санітарного мінімуму - 23.07.2019 р. (а. с. 36-41).

ІV. Норми права.

15. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

16. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше (постанова ВС від 19.12.2018 у справі № 700/63/18, постанова ВС від 03.04.2019 у справі № 520/3689/16-ц).

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92 за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

17. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правовою позицією ВС України у справі №6-409 цс. 16 роз`яснено, що відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску строку з поважних причин, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Встановлені ст.ст. 228,223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

18. Згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р.,- нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

19. Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 13 "Про практику застосування законодавства про оплату праці", вказав на те, що ця сума підлягає стягненню у випадках наявності вини підприємства та якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини у несвоєчасній виплаті.

20. Обов`язок працівника проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди визначений також ч.1 ст.159 КЗпП України.

У відповідності до ст.31 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», з метою охорони здоров`я населення організуються профілактичні медичні огляди неповнолітніх, вагітних жінок, працівників підприємств, установ і організацій з шкідливими і небезпечними умовами праці, військовослужбовців та осіб, професійна чи інша діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення або підвищеною небезпекою для оточуючих.

Статтею 14 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язки працівника щодо додержання вимог нормативно-правових актів з охорони праці. Зокрема, працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства, а також проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Згідно ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», обов`язкові медичні огляди організуються і здійснюються у встановленому законодавством порядку.

Працівники закладів громадського харчування віднесені до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2001 року, № 559.

Вищеназваною постановою Кабінету Міністрів України № 559 від 23 травня 2001 року, також затверджено Порядок проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів та видачі особистих медичних книжок (далі - Порядок). Відповідно до нього проводяться обов`язкові попередні (до прийняття на роботу) та періодичні профілактичні медичні огляди (далі - обов`язкові медичні огляди) працівників окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб (далі - працівники), та видача їм особистих медичних книжок.

Згідно ч.5 ст.26 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», працівники, які без поважних причин не пройшли у встановлений термін обов`язковий медичний огляд у повному обсязі, від роботи відсторонюються і можуть бути притягнуті до дисциплінарної відповідальності.

На підставі ч.2 ст.17 Закону України «Про охорону праці» роботодавець має право в установленому законом порядку притягнути працівника, який ухиляється від проходження обов`язкового медичного огляду, до дисциплінарної відповідальності, а також зобов`язаний відсторонити його від роботи без збереження заробітної плати.

Статтями 15, 16 ЦК, статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

VI. Оцінка суду.

21. Суд оцінив докази за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо, враховує всі надані докази і вважає, що існують підстави для часткового задоволення позову.

22. Судом встановлено, що позивач 01 грудня 2019 року зверталася до роботодавця ФОП ОСОБА_4 із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін з 14 грудня 2019 року, тобто бажала звільнитися з роботи. 12.12.2019 року о 18 год. керівництво кафе її повідомило, що позивача відсторонено від роботи. Ці обставини позивач зазначила в позову та підтвердила в судовому засіданні.

13 грудня 2019 року ФОП ОСОБА_8 видано наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Позивач, не погодившись із наказом про звільнення, 19 грудня 2019 року звернулася до суду за захистом своїх прав із позовною заявою, про визнання незаконними дій відповідача щодо безпідставного звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто, фактично, оскаржила наказ про своє звільнення, а в подальшому просила визнати незаконним та скасувати наказ № 11 від 13.12.2019 р., чим спростовується позиція відповідача про те, що позивач пропустила строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України.

В ході розгляду справи в суді, встановлено, і зазначено самою позивачкою, що вона не проходила обов`язкового медичного огляду ні при прийомі на роботу до ФОП Бузинської, ні на час розгляду справи судом. Позивач стверджувала, що роботодавець,- 12.12.2020 року повідомив її про відсторонення від роботи. Відтак, суд приходить до висновку, що прогул не можна вважати вимушеним, так як позивач була відсторонена від роботи, відповідач мала право відсторонити позивача від роботи до проходження останньою медичного огляду, а позивачем таки огляд не пройдено, навіть станом на час завершення судового розгляду. Крім цього, висновок суду про те, що прогул не був вимушений, суд робить висновок ще виходячи з того, що позивач бажала звільнення, про що сама зазначила суду та надала копію написаної нею заяви.

23. Згідно із положеннями статей 139,140,141 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі трудового договору, свідчать про те, що відповідач має право вимагати, а позивач зобов`язана проходити періодичний медичний огляд за ознакою зайнятості на роботах в закладах громадського харчування.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, надає роботодавцю право розірвати трудовий договір за умови, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Однак, у порушення вимог п. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що до позивачки раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, що є однією з умов при видачі наказу про звільнення позивача з роботи за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Крім того, відповідач в наказі про звільнення не зазначив, у чому проявилось порушення працівником трудових обовязків, яке стало підставою для звільнення позивача, не навів даних на підтвердження того, що невиконання чи неналежне виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків є систематичним, і раніше до неї застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

З огляду на характер спірних правовідносин, а саме: незгода з підставою звільнення та порушення, допущені роботодавцем при звільненні ОСОБА_1 за ч.3ст.40 КУпАП, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування наказу № 11 від 13.12.2019 року про звільнення позивача та поновлення позивача на роботі, що відповідає правовим висновкам викладеним у постанові ВС від 18.07.2019 р.

24. Стосовно вимоги про стягнення суми не виплаченої заробітної плати, то суд приходить до висновку, що така задоволенню не підлягає. З наданих суду документів на підтвердження виплати позивачу заробітної плати вбачається, що заробітна плата за відпрацьовані дні нарахована відповідачем в повному обсязі та вчасно отримана позивачем. Доводи позивача про те, що відповідач повинен виплати більшу суму ніж зазначено в трудовому договорі нічим не підтверджено, а відтак не можуть бути підставою для задоволення позову в цій частині. Доказів того, що позивачу належить до виплати більша сума заробітної плати, позивачем та її представником не надано.

25. Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то враховуючи обставини справи, визнання та не оспорювання позивачем того, що її було відсторонено від роботи з 13.12.2020 року, бажання позивача звільнитися з роботи за згодою сторін з 14.12.2020 року, суд приходить до висновку, що вимушеного прогулу не відбулося. Відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку не підлягає задоволенню, оскільки відповідач мала право відсторонити позивача від роботи у зв`язку з відсутністю обов`язкового медичного огляду та не проходженням такого огляду на час розгляду справи судом.

26. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, то виходячи з наведених позивачем обґрунтувань, суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити. Суд вважає не доведеним, що позивачка зазнала моральних страждань у зв`язку з її звільненням оскільки позивач сама бажала звільнитись. Скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі здійснено судом у зв`язку з порушенням відповідачем процедури звільнення за ч.3ст.40 КЗпП. Однак, з цього приводу позивач не обґрунтовувала свої вимоги про завдання їй моральної шкоди, а посилалась виключно на те, що моральна шкода їй завдана звільненням за ч.3ст.40 КЗпП, а не за згодою сторін, як вона того бажала.

VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

27. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З цих підстав,

керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, -

У Х В А Л И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ фізичної особи - підприємець ОСОБА_4 від 13 грудня 2019 року № 11 про звільнення ОСОБА_1 з посади за систематичне невиконання службових обов`язків згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

3. Поновити ОСОБА_1 на роботі у фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на посаді адміністратора кафе з 13.12.2019 року.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

6. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 в дохід держави 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Роменський міськрайонний суд Сумської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 14 травня 2020 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ О. О. Євлах