Провадження № 22-ц/801/1410/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 рокуСправа № 127/27732/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Павловим Сергієм Сергійовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 11 червня 2020 року суддею цього суду Федчишеним С. А., зі складанням його повного тексту 15 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 09 листопада 2016 року близько 18 год. 10 хв., відповідач, керуючи технічно-справним автомобілем «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. С. Зулінського у м. Вінниці зі сторони вул. Київської в напрямку вул. Енергетичної в районі електроопори № 40, не вжив своєчасних заходів до зупинки свого автомобіля в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода - позивача, яка перетинала проїзну частину вул. С. Зулінського по розмітці нерегульованого пішохідного переходу справа-наліво по ходу руху автомобіля, внаслідок чого з необережності допустив наїзд на неї. Внаслідок даної пригоди, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1971/11 від 06 лютого 2017 року, ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, які належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 92а від 06 лютого 2017 року в ситуації, яка склалася, при технічних параметрах, вказаних в постанові про призначення експертизи, водій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_2 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху та в його діях вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року, який набув чинності 11 січня 2019 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована СК Універсальна», яка виплатила позивачу страхове відшкодування за страховим випадком в розмірі 67705,64 грн., з яких 44528,34 грн. відшкодування витрат на ліки, 19953,22 грн. відшкодування пов`язане з ТВП та 3224,08 грн моральної шкоди. Проте, страховою компанією не були відшкодовані витрати на вироби медичного призначення, які були зазначені в довідках про використання лікарських засобів.

Крім того, позивачем були понесені витрати, пов`язані з реабілітацією, вартість яких за період з 11 січня 2018 року по 26 червня 2018 року відповідно до актів виконаних робіт складає 10400,00 грн. Також, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений одяг позивача, в який вона тоді була одягнена, на загальну суму 14587,00 грн.

Водночас, ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що вона була збита на пішохідному переході, перелетіла 19 метрів від удару машиною, втратила свідомість, але сам удар пам`ятає. Після ДТП три дні вона знаходилась в реанімації, добу була без свідомості, після чого цілий місяць лежала на витяжці на спині з підв`язаною ногою, ключиця - в бандажі до поясу. У неї було відчуття постійного болю, утворились пролежні, вимушена була користуватись памперсами, за що було дуже соромно перед чоловіком і сином, та, як наслідок, відчувала себе абсолютно безпомічною. Лікарі Міської клінічної лікарні ШМД не давали гарантії, що вона буде ходити, тому її довелось перевозити в обласну лікарню імені Пирогова, а сам переїзд викликав пекельну біль, від якого вона неодноразово втрачала свідомість. У зв`язку з необхідністю складної операції їй довелось знов поїхати в іншу лікарню для додаткових обстежень, що також викликало нестерпний біль і їй призначали найсильніші знеболювальні наркотичні препарати. Оперували її чотири хірурги одночасно, а після операції вона дуже довго просто лежала, тривалий час залишався сильний набряк, вона не могла їсти. Після того, як її виписали додому вона продовжувала лежати, не могла нічого робити та обходитись без сторонньої допомоги, на прогулянки її вивозили приблизно раз на два тижні у вечірній час, оскільки вона проживає на 5 поверсі в будинку без ліфту та соромилась свого зовнішнього вигляду, який був понівечений після ДТП. Одними з ускладнень в процесі лікування були: інтенсивна алергія на метал у вигляді кропив`янки, яка спричиняла висипання по всьому тілу і високу температуру, та загострення токсичного зобу, через який з`явився сильний тремор рук, підвищене потовиділення, порушилась функція ковтання.

Через три місяці після повернення додому до неї 5 разів на тиждень на протязі 5 місяців приходив масажист, оскільки м`язи втрачали тонус через відсутність навантажень, розвивалась атрофія, а також для того, щоб вирівняти стопу. Кожний сеанс масажу тривав 1,5 години та був дуже болісним. Через пів року після аварії на голові виросли дві шишки, які необхідно було хірургічного видаляти та відповідно зрізати волосся, через що вона сильно плакала та хвилювалась. Вона тривалий час кульгавить, через що пішло викривлення хребта, яке намагається виправити лікар реабілітолог. В неї досі залишається сильна реакція на зміну погоди болить голова та кістки, а в житті все кардинально змінилось у зв`язку з тим, що вона повністю залежна від рідних, її дитина знає, що всі гроші в родині йдуть на лікування мами, виник борг перед родичами і знайомими на 120 тис. грн.

У ОСОБА_1 досі залишається відчуття, що всі на неї дивляться та бачать її шрами, їй не можна вдягати короткий одяг та взуття на каблуках, вона відчуває страшенний страх переходити вулицю та їхати на автомобілі, оскільки є відчуття, що машина перевертається, хоча до ДТП в неї не спостерігалось ніяких фобій.

Відповідно до висновку за результатами психологічного дослідження, складеного ТОВ «Судова незалежна експертиза України» 02 липня 2018 року, ситуація, що склалася для потерпілої ОСОБА_1 внаслідок ДТП 09 листопада 2016 року, була та залишається для неї інтенсивно психотравмуючою, екстремальною та стресовою на фоні цілковитого здоров`я, соціального та особистісного благополуччя. Інтенсивний психотравмуючий характер зазначеної ситуації та пов`язані з цим інтенсивні та стійкі негативні емоційні переживання (страждання) є психологічною передумовою для класифікації моральної шкоди потерпілій ОСОБА_1 . Розмір моральної шкоди, що була спричинена потерпілій ОСОБА_1 внаслідок ДТП 09 листопада 2016 року, з урахуванням психологічних коефіцієнтів, може становити 189 мінімальних заробітних плат.

Пославшись на викладене та на те, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» мінімальна заробітна плата складає 4173,00 грн, отже розмір моральної шкоди, що була спричинена позивачу становить 788697,00 грн, з яких 3224,08 грн відшкодовано страховою компанією, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь шкоду, заподіяну внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 817831,69 грн., з яких 32358,77 грн. матеріальна шкода, 785472,92 грн. моральна шкода, та судові витрати в сумі 19000,00 грн., з яких 11000,00 грн. витрати на проведення експертиз, 8000,00 грн витрати на правову допомогу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 32 358,77 грн і 146 775,92 грн у відшкодування моральної шкоди, та на користь держави судовий збір в розмірі 1536,80 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку (п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України).

Згідно з положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року, який набув чинності 11 січня 2019 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1, а. с. 8-10).

З тексту вказаного вироку видно, що 09 листопада 2016 року близько 18 год 10 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи технічно-справним автомобілем «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці С. Зулінського у м. Вінниці, зі сторони вулиці Київської, в напрямку вулиці Енергетичної, в районі електроопори № 40, не вжив своєчасних заходів до зупинки свого автомобіля в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода ОСОБА_1 , яка перетинала проїзну частину вулиці С. Зулінського, по розмітці нерегульованого пішохідного переходу справа-наліво по ходу руху автомобіля, внаслідок чого з необережності допустив наїзд на вищевказану особу. Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 92а від 08 лютого 2017 року в ситуації, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в постанові про призначення експертизи, водій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_2 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху. В ситуації, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в постанові про призначення експертизи, в діях водія автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1971/11 від 06 лютого 2017 року пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді: «сполучна травма тіла: закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, забійна рана потиличної ділянки, підапоневротична гематома в правій тім`яній ділянці; закрита травма грудної клітки - забій грудної клітки, перелом правої ключиці; закритий перелом обох кісток лівої гомілки у верхній третині зі зміщенням; садна в ділянках правої брови, правої кисті, та обох колінних суглобів», які належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості (т. 1, а. с. 11-12).

Відповідно до висновку за результатами психологічного дослідження, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України» 02 липня 2018 року за № ЕD-1706-4-1052.18 (т. 1, а. с. 33-44), ситуація, що склалася для потерпілої ОСОБА_1 внаслідок ДТП 09 листопада 2016 року, була та залишається для неї інтенсивно психотравмуючою, екстремальною та стресовою на фоні цілковитого здоров`я, соціального та особистісного благополуччя. Дана ситуація перешкоджала у реалізації найважливішої людської потреби - у збереженні свого життя та здоров`я. Нанесла реальну непоправиму шкоду здоров`ю середнього ступеню тяжкості. Одержані тілесні ушкодження призвели до тривалого кардинального погіршення фізичного самопочуття підекспертної, вона страждала від інтенсивного фізичного болю, 8-місячного періоду знерухомленості, повної безпомічності в самообслуговуванні та залежності від інших, суттєвих обмежень проявів життєвої активності, дискомфорту, що кардинально змінило її звичний, усталений спосіб життя, порушило адаптивне життєве функціонування.

Переживання зазначеної ситуації супроводжувалось інтенсивними негативними емоціями: відчуттям непоправимої втрати повноцінного життя, почуттями пригніченості, безпомічності, тривоги за власне здоров`я та майбутнє, невпевненості в собі, потрясіння. Дана ситуація призвела до особистісних змін, стресогенно обумовлених: до зниження самооцінки підекспертної (відчуття фізичної неповноцінності, жіночої непривабливості, нездатності до самореалізації та повної залежності від близьких), до підвищеної емоційної лабільності, сльозливості, фіксації на суб`єктивно важливих переживаннях, пов`язаних з обмеженнями її активної життєдіяльності, до фобічних переживань.

Зазначена ситуація суттєвим чином відобразилася на мікрокліматі в її родині, викликаючи у рідних страх та тривогу за стан її здоров`я, вони вимушені були вносити значні корективи у власне життя та доглядати на протязі тривалого часу повністю знерухомлену і безпомічну в самообслуговуванні потерпілу. Дана ситуація суттєвим чином вплинула на матеріальне благополуччя її сім`ї, призвела до серйозних і фінансових витрат на лікування та реабілітацію.

Інтенсивний психотравмуючий характер зазначеної ситуації та пов`язані з цим інтенсивні та стійкі негативні емоційні переживання (страждання) є психологічною передумовою для класифікації моральної шкоди потерпілій ОСОБА_1 .

Розмір моральної шкоди, що була спричинена потерпілій ОСОБА_1 внаслідок ДТП 09 листопада 2016 року, з урахуванням психологічних коефіцієнтів, може становити 189 мінімальних заробітних плат.

У звіті про незалежну оцінку рухомих речей (жіночий одяг) в кількості 5 одиниць, що належать ОСОБА_1 , від 22 березня 2018 року визначено, що ринкова вартість речей, а саме: дублянки, черевик, білої блузи, червоної спідниці, білизни (комплект), на дату оцінки складає 14587 грн (т. 1, а. с. 22-31).

Відповідно до фіскальних чеків з листопада 2016 року ОСОБА_1 витратила на вироби медичного призначення, які були зазначені в довідках про використання лікарських засобів та виробів медичного призначення, кошти в розмірі 7371,77 грн (т. 1, а. с. 15-16).

Згідно з актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), складених фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , від 11 січня 2018 року, 13 лютого 2018 року,12 березня 2018 року, 10 квітня 2018 року, 22 травня 2018 року, 22 червня 2018 року, ОСОБА_1 сплатила 10400,00 грн за витрати на спортивні оздоровчі послуги, пов`язані з реабілітацією, зокрема з відновленням ключиці, лівої гомілки, колінного суглобу та невропатії лівої стопи, (т. 1, а. с. 19-21).

Публічне акціонерне товариство Страхова компанія «Універсальна» листом № 1738/13-003 від 29 травня 2019 року повідомила ОСОБА_1 про те, що страхове відшкодування за витрати на лікування у розмірі 42669,33 грн та моральна шкода в розмірі 2133,47 грн були виплачені їй 22 березня 2019 року, а також 1859,01 грн та відповідно моральна шкода у розмірі 92,95 грн 22 квітня 2019 року. Страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності за періоди з 09 листопада 2016 року по 28 листопада 2016 року та з 05 червня 2017 року по 15 листопада 2017 року у сумі 18173,22 грн, витрати на лікування в сумі 1780,00 грн та моральна шкода в розмірі 997,66 грн, будуть виплачені найближчим часом. У виплаті на спортивні оздоровчі послуги ФОП ОСОБА_3 відмовлено (т. 1, а. с. 17).

Відповідно до виписки по надходженням по картці ОСОБА_1 за період з 01 січня 2019 року по 05 вересня 2019 року Публічне акціонерне товариство Страхова компанія «Універсальна» сплатило їй 67735,64 грн страхових виплат (т. 1, а. с. 18).

Згідно з копією вкладишу до трудової книжки ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 122-123) він 30 березня 2016 року звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарті Фемелі» за власним бажанням.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За приписами ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У п. п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, зокрема заподіяння з вини відповідача позивачу середньої тяжкості тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим вона тривалий час перебувала на амбулаторному і стаціонарному лікуванні, що спричинило їй фізичні, душевні та психічні страждання, наявності причинного зв`язку між завданою їй шкодою і протиправним діянням відповідача, доведеністю вини останнього в її заподіянні, частковою виплатою страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду, враховуючи характер та обсяг страждань та характер немайнових втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визначення розміру морального відшкодування, яке підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в сумі 146 775, 92.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 32 358,77 грн, оскільки такий розмір підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарті Фемелі» та 09 листопада 2016 року о 18 год 10 хв виконував службові обов`язки, отже суд першої інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 1172 ЦК України, якими передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, апеляційним судом відхиляються, оскільки з копії вкладишу до трудової книжки ОСОБА_2 , долученої ним до клопотання про витребування доказів від 13 січня 2020 року, встановлено, що він з 30 березня 2016 року був звільнений з вказаного товариства за власним бажанням.

Мотиви, з яких суд першої інстанції виходив, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, є достатньо обґрунтованими і узгоджуються зі ст. 23 ЦК України, на положення якої суд не тільки послався у рішенні але й застосував їх, що вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, а тому посилання у скарзі на те, що суд не застосував абзац 2 ч.3 цієї норми матеріального права відхиляється як безпідставне.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції при задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди допустив її стягнення, поклавши її розмір у залежність від майнової шкоди, чим порушив ч.4 ст.23 ЦК України, є неспроможним, оскільки зі змісту рішення це не вбачається, а тому відхиляється.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивач намагається двічі стягнути завдану їй шкоду, оскільки з матеріалів справи видно, що страхового відшкодування, отриманого ОСОБА_1 від ПАТ СК «Універсальна», недостатньо для повного відшкодування завданої їй відповідачем шкоди, отже, в силу положень ст. 1194 ЦК України, ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити наявну різницю.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції проігнорував клопотання відповідача про витребування матеріалів страхової справи, важливість якої доводить не лише природу розрахунків, але й обсяг моральної шкоди, є неспроможним, а тому відхиляється з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року відкрито провадження у цій справі та роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, на яких він ґрунтується, в строк не пізніше 15 днів з дня отримання ухвали (т. 1, а. с. 66).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 отримав вказану ухвалу 25 жовтня 2019 року (т. 1, а. с. 71).

Наданим йому правом на подання відзиву на позов з доказами на підтвердження обставин, на яких він ґрунтується, відповідач не скористався.

13 січня 2020 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів, а саме: особової справи співробітника ТОВ «Смарті Фемелі» торгового представника ОСОБА_2 та страхової справи про виплату ОСОБА_1 на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4819603 від 15 жовтня 2016 року страхового відшкодування (т. 1, а. с. 119-121).

У вказаному клопотанні відповідач не обґрунтовував неможливість його подання у встановлений ст. 83 ЦПК України строк та не зазначав вжиті ним заходи для отримання вказаних доказів самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання доказів.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання (т. 1, а. с. 125), що не можна жодним чином кваліфікувати як ігнорування клопотання відповідача про витребування доказів.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Павловим Сергієм Сергійовичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. М. Шемета