Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л.М.
Провадження №22-ц/824/5052/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Іванової І.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального комерційного підприємства Рокитнянської районної ради Київської області «Рокитнянська центральна районна лікарня» щодо оскарження неправомірних дій та бездіяльності адміністрації та медичного персоналу Рокитнянської центральної районної лікарні, відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив про його задоволення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 2014-2015 роках, виконуючи громадянський обов`язок, він приймав участь у бойових діях на Сході України, де був неодноразово контужений, внаслідок чого йому була встановлена 3 група інвалідності відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії від 30.11.2015 року № 0205521 з поясненням, що захворювання пов`язане із захистом Батьківщини.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ОСОБА_1 у 2016 році була отримана одноразова грошова допомога в розмірі 150 прожиткових мінімумів, а саме - 206 700 грн.

Оскільки з початку 2017 року самопочуття ОСОБА_1 почало погіршуватися, він неодноразово звертався за медичною допомогою до лікаря психіатра Рокитнянської центральної районної лікарні, де йому призначалося лікування.

13.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Рокитнянської ЦРЛ із письмовою заявою про проведення переогляду групи інвалідності, але протягом встановленого терміну позивач не був поінформований про результати його звернення та не отримав роз`яснення порядку направлення пацієнтів для проходження медико-соціальної експертизи,чим був порушений Закон України «Про звернення громадян» та ряд інших законів.

Внаслідок неналежного реагування працівників лікарні на звернення позивача, він лише 12.02.2018 року зміг пройти медичне обстеження лікарсько-консультативною комісією відповідача, а 15.02.2018 року - огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було встановлено 2 групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Згідно зі ст.16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці мають можливість отримати доплату до раніше виплаченої одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності, якщо такі зміни відбулися впродовж двох років від дня прийняття першого рішення про встановлення особі інвалідності, яка становить 300 прожиткових мінімумів з врахуванням виплаченої суми.

Зважаючи на зміну групи інвалідності, позивач звернувся до Міністерства оборони України з проханням здійснити доплату одноразової допомоги, яку він отримав у 2016 році, однак комісією було відмовлено у задоволенні його вимог на підставі того, що 2 група інвалідності була встановлена після спливу дворічного строку з часу отримання первинної інвалідності, який є законодавчо обмеженим для здійснення доплат.

Таким чином, неналежне виконання адміністрацією лікарні (її головним лікарем, службовими та посадовими особами, уповноваженими відповідно до посадових інструкцій забезпечувати розгляд звернень громадян та надавати медичну допомогу) своїх обов`язків не дозволило позивачеві своєчасно звернутися до уповноважених органів для вирішення питання про отримання доплати до одноразової грошової допомоги, чим йому було завдано майнової шкоди на суму 273 300 грн., що є різницею між сумою грошової доплати, яку міг отримати позивач у зв`язку із зміною групи інвалідності - 480 000 грн., та сумою, яку він отримав у 2016 році у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності - 206 700 грн.

Крім того, позивач в позові посилався на те, що під час спілкування з працівниками лікарні він постійно відчував зверхнє зневажливе ставлення до себе, що завдавало йому емоційних хвилювань, а дії відповідача щодо ігнорування звернень позивача були непрофесійними, умисними та спрямованими на затягування розгляду питання, порушеного позивачем. Вищенаведеними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, розмір якої ОСОБА_1 оцінив у 5 000 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати неправомірними дії та бездіяльність адміністрації та персоналу Рокитнянської центральної районної лікарні (головного лікаря, службових та посадових осіб медичного закладу, до повноважень яких згідно з посадовими інструкціями відноситься забезпечення розгляду звернень громадян та надання медичної допомоги) щодо ненадання відповіді на звернення позивача та відповідної медичної допомоги в порядку, встановленому законодавством, та притягнути головного лікаря Рокитнянської центральної районної лікарні до адміністративної відповідальності за статтею 212-3 КУпАП за порушення законодавства про розгляд звернень громадян. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в розмірі 273 300 грн., завдану неналежним розглядом адміністрацією лікарні звернення позивача, та 5 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Чорненької О.І. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Чорненька О.І. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку з 22.09.2015 року у лікаря-психіатра Комунального комерційного підприємства Рокитнянської районної ради Київської області «Рокитнянська центральна районна лікарня», а 30.11.2015 року ОСОБА_1 визнаний інвалідом 3-ї групи, захворювання пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.7).

Також встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово приходив до лікаря на прийом з різних питань, не тільки з приводу захворювання; неодноразово просив направити на комісію для вирішення питання про видачу сертифіката для проходження служби в армії за контрактом, отримання зброї. В черговий раз ОСОБА_1 13.11.2017 року прийшов до приймальні головного лікаря і вимагав зустрічі із головним лікарем з приводу підвищення йому групи інвалідності, але головного лікаря на місці не було і секретар ОСОБА_2. порекомендувала ОСОБА_1 написати письмову заяву з приводу питання, з яким він звернувся, так як його спілкування із ОСОБА_2 супроводжувалося образами, криками, як вказав ОСОБА_1 в судовому засіданні - «кіпішем», і тому його вимоги були незрозумілі; крім того, секретар не вирішує питання, з якими звернувся позивач. Після вказаного конфлікту ОСОБА_1 покинув приміщення і більше не звертався.

15.11.2017 року від працівників лікарні лікарю-психіатру ОСОБА_3 стало відомо, що позивач, який є її пацієнтом, приходив до приймальні головного лікаря, вчинив конфліктну ситуацію і вимагав провести перегляд його групи інвалідності, про що вона зробила запис у амбулаторній картці, де відмічає всі відвідини лікарні хворим ОСОБА_1 . В цей же день - 15.11.2017 року ОСОБА_3 зателефонувала до ОСОБА_1 і роз`яснила порядок проведення переогляду групи інвалідності, зокрема, що йому необхідно звернутися до КЗ КОР «КОПНА №2», однак пацієнт відмовився звертатися в психоневрологічний заклад. Факт телефонної розмови позивачем не заперечувався.

12.02.2018 року ОСОБА_1 за власною ініціативою пройшов медичне обстеження лікарсько-консультативною комісією відповідача, а 15.02.2018 року - огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було встановлено 2 групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (а.с.8).

Зважаючи на зміну групи інвалідності та на підставі ст.16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач звернувся до Міністерства оборони України з проханням здійснити доплату одноразової допомоги, яку він отримав у 2016 році, однак 30.03.2018 року комісією було відмовлено у задоволенні його вимог на підставі того, що 2 група інвалідності була встановлена ОСОБА_1 після спливу дворічного строку з часу отримання первинної інвалідності, який є законодавчо обмеженим для здійснення доплат (3-я група інвалідності позивачу була встановлена 30.11.2015 року, відповідно строк закінчився 30.11.2017 року) (а.с.11).

Позивач, вважаючи, що саме з вини працівників відповідача він не отримав доплату одноразової допомоги, передбачену положеннями ст. 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просив стягнути з відповідача 273 300 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди (ст. 22 ЦК України) та 5 000 грн. моральної шкоди (ст. 1167 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1, п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу положень статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено того факту, що саме в зв`язку із неправомірними діями відповідача він не отримав доплату одноразової допомоги, передбачену положеннями ст. 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зокрема, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що 13.11.2017 року ним було подано відповідачу письмову заяву про роз`яснення порядку переогляду групи інвалідності, яка б була прийнята уповноваженою на це особою, при цьому записи в амбулаторній книжці позивача, вчинені лікарем-психіатром, та зазначення про це у листуванні відповідача з позивачем та органами прокуратури не відповідають критеріям допустимості та достовірності, тому обґрунтовано не були прийняті судом до уваги в якості доказів. Зважаючи на недоведеність факту звернення позивача до відповідача із заявою про роз`яснення порядку переогляду групи інвалідності, в справі відсутні підстави для висновку про неправомірність дій відповідача щодо несвоєчасного розгляду заяви позивача та реагуванні на неї у встановлений законом спосіб. Якщо ж неодержання особою очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самої особи, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати грошову доплату у зв`язку із зміною групи інвалідності, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення вимог позивача про визнання цих дій неправомірними та стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 273 300 грн.

Правильним є і висновок суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено наявності передбачених законом підстав (ст. 1167 ЦК України) для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: