ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/183/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2363/16-ц Категорія: 304020000 Соколишина Л. Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

За участі секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ; представник позивача - адвокат Трюхан В.Г.

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Прядка В.М.;

особа, яка подає апеляційну скаргу - представник ОСОБА_3 - адвокат Прядка В.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Прядки Віталія Михайловича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07.11.2019 року, постановлене під головуванням судді Соколишиної Л.Б. у залі № 103 Черкаського районного суду Черкаської області 07.11.2019 року о 14 год. 50 хв., повний текст рішення складено 15.11. 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и в :

06.10.2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що з 19 вересня 1992 року по 25 вересня 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем- ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що в період шлюбу, а саме : у 1994 році на ім`я відповідача ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку для будівництва, на якій вони спільними зусиллями, за спільні кошти побудували житловий будинок, який було введено в експлуатацію у 2000 році. ОСОБА_1 посилається, що усіма юридичними питаннями щодо оформлення права власності на будинок займався її колишній чоловік ОСОБА_2

16 лютого 2000 року відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок на своє ім`я. Після розлучення сторін у 2008 році поділу спільного майна не відбулося, а позивач ОСОБА_1 переїхала проживати у м. Черкаси та періодично навідувалася до будинку, залишаючись зареєстрованою у вказаному будинку. У 2016 році позивач дізналася про те, що відповідач ОСОБА_2 у 2014 році подарував вказаний будинок своєму батькові - відповідачу ОСОБА_3 . У зв`язку з такими обставинами, позивач ОСОБА_1 змушена звернутись в суд та просить суд визнати недійсним договір дарування, визнавши будинок - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 від 16 липня 2014 року серії НАА № 795772, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Дмитренком Д.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-1077.

Визнано недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 14495163 від 16 липня 2014 року та скасовано запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1653 (одна тисяча шістсот п`ятдесят три) грн. 60 коп. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову, у рівних частинах по 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 80 коп. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - адвокат Прядка В.М. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача адвокат Прядка В.М. зазначає, що, на його думку, оскаржуване рішення є таким, що порушує законні права та інтереси відповідача, а також норми процесуального та матеріального права. Скаржник вважає, що позивач ОСОБА_1 не навела жодних підстав недійсності спірного договору дарування будинку у відповідності до норм законодавства.

В апеляційній скарзі скаржником наголошується, що позивачем обрано не вірний механізм захисту своїх прав, а районним судом, в свою чергу, допущено порушення норм процесуального права. Також скаржник звертає увагу на той факт, що спірний договір дарування було укладено 16.07.2014 року, а із вказаною позовною заявою позивач ОСОБА_1 звернулася до суду 06.10.2016 року, тобто після спливу 8 років з моменту розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 . Таким чином, вважає скаржник, що позивач пропустила строки позовної давності звернення з позовом в суд. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Скаржник також посилається, що з моменту укладення договору дарування, тобто з 16.07.2014 року та по день подачі позову позивачем до суду, тобто до 06.10.2016 року, відповідачем ОСОБА_3 було здійснено покращення спірного житлового будинку з надвірними спорудами. Внаслідок зазначених дій будинок значно збільшився у вартості, на що судом першої інстанції звернуто уваги не було, та не прийнято до уваги дані обставини.

За вказаних обставин, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Прядка В.М. просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07.11.2019 року по справі № 707/2363/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив. Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, посилаючись, що сторонами було побудовано будинок в період шлюбу та зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 , який не заперечував у суді, що спірний будинок побудовано за спільні кошти разом з позивачем, тому будинок є спільним майном подружжя, що підтвердили і свідки, допитані судом. За таких обставин суд дійшов висновку, про задоволення вимог позивача щодо визнання домоволодіння за АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача ОСОБА_2 .

Суд, пославшись на вимоги ч. 2 ст. 369 ЦК України щодо згоди співвласників на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню, яка має бути висловлена письмово та нотаріально посвідчена, та вимоги ч. 3 ст. 65 СК України, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації, згода другого з подружжя подається письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення або державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена, дійшов висновку про порушення прав позивача. Оскільки відповідачем ОСОБА_2 не було повідомлено позивача ОСОБА_1 про укладення договору дарування між ним та ОСОБА_3 , згода на укладення договору дарування не була отримана, а тому є всі правові підстави для визнання недійсним договору дарування від 16 липня 2014 року серії НАА № 795772.

Суд вказав у рішенні, що оскільки задоволено вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування, то відповідно задоволенню підлягають і вимоги щодо визнання рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 144952163 від 16 липня 2014 року та скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності за встановлених обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 19 вересня 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 2008 року.

За час шлюбу сторонами було побудовано будинок з надвірними спорудами, який відповідачем ОСОБА_2 було здано в експлуатацію і зареєстровано, отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що підтверджується даними копії свідоцтва про право власності на жилий будинок № НОМЕР_1 від 16 лютого 2000 року за адресою АДРЕСА_1 .

У відповідності даним технічного паспорта від 25 лютого 2000 року, у характеристиці будівель та споруд зазначено наступні будівлі: жилий будинок, сарай, гараж, літня кухня, вбиральня, погріб, рік побудови - 1999. Тобто, на момент розірвання шлюбу у 2008 році вже були побудовані як жилий будинок, так і господарські споруди , що вбачається із наявних матеріалів справи, та підтверджено доказами, наданими сторонами (а.с.25-29).

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання домоволодіння за АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Також апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення районним судом позовної вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним, та колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги наступні доводи сторін.

Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків згідно до частини 1 статті 202 ЦК України.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до пункту 4.2. Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року вказано, що при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по-батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, із даних інформації, наданої Черкаською районною державною нотаріальною конторою Черкаської області, вбачається, що під час оформлення договору дарування спірного житлового будинку між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , письмової згоди на здійснення такого договору від позивача ОСОБА_1 отримано не було.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивача та задоволення вимог про визнання недійсним договору дарування, укладеного за відсутності письмової згоди позивача, посвідченої нотаріально, з чим повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Отже, аналізуючи вищезазначену норму права, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділених конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З урахуванням викладеного, відсутності згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження майном є підставою визнання цього правочину недійсним, вказано у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Вказані правові висновки Верховного Суду є обов`язковими для виконання всіма судами України.

Таким чином, якщо майно є спільною сумісною власністю, передано без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору дарування актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя є такими, що суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, тому не приймаються до уваги колегією суддів апеляційного суду і не підлягають задоволенню.

Посилання скаржника щодо застосування строку позовної давності апеляційним судом також не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом перевірено доводи сторін, докази, які містяться у матеріалах справи, тому апеляційний суд дійшов висновку, що доводи скаржника стосовно застосування строку позовної давності та відмови у позові з цих підстав є такими, що не відповідають обставинам справи і не підлягають до застосування у даному випадку, оскільки як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи позивач дізналася про оспорюваний правочин у 2016 році, та звернулась з позовом у жовтня 2016 року, то відповідно на момент звернення до суду з даним позовом строк позовної давності не пройшов, що кореспондується з положеннями ст. 257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна правова оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з урахуванням викладеного, підстави для скасування оскаржуваного судового рішення за поданих доводів апеляційної скарги скаржника відсутні, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, так як доводи апеляційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,381, 383,383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Прядки Віталія Михайловича - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07.11.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 16 березня 2020 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко