УХВАЛА

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 607/27996/19

провадження № 61-8141ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року в справі за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Тернопільський міськрайонний центр зайнятості (далі - Тернопільський МЦЗ) звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 12352 грн. 29 коп. отриманої ним допомоги по безробіттю, яка була виплачена у зв"язку з поданням недостовірних відомостей.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 25 січня 2013 року та 02 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського МЦЗ за сприянням у працевлаштуванні, у зв`язку із чим йому надано статус безробітного. Перебуваючи на обліку в Тернопільському міському центрі зайнятості, як безробітний, з 02 червня 2015 року по 11 березня 2016 року та з 25 січня 2013 року по 29 жовтня 2013 року відповідач отримав допомогу по безробіттю в сумі 12352.29 грн. та одночасно був зареєстрований як фізична особа підприємець. Повідомлення про повернення вказаних коштів направлено відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак у добровільному порядку відповідач кошти не повернув. Враховуючи наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 січня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Тернопільського МЦЗ отриману допомогу по безробіттю в сумі 12352 грн. 29 коп., а також 1921 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кметик Я.С. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 січня 2020 року скасовано.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю відмовлено.

У травні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скаргаТернопільськогоміськрайонногоцентрузайнятості на постанову Тернопільського апеляційного суду від 15квітня 2020 року.

У касаційній скарзі Тернопільський міськрайонний центр зайнятості просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 15квітня 2020 рокута залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 січня 2020 року.

Дослідивши касаційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в справах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження, ціна позову в даній справі становить 12 352,29 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102,00*100=210 200,00 грн).

Верховний Суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Разом із цим, у касаційній скарзі заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в судових рішеннях убачається неоднозначність судової практики.

Зазначені заявником касаційної скарги аргументи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони є виключно його суб`єктивними судженнями та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції. Доводи касаційної скарги про те, що висновки суду в оскаржуваному судовому рішенні суперечать практиці Верховного Суду, яка викладена в постанові від 16 квітня 2018 року в справі № 755/7689/17-ц, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими, оскільки у наведеному рішенні суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні установлено різні фактичні обставини у справах на підставі наданих доказів. При цьому, оскаржуване рішення відповідає практиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 757/17820/17-ц, яка прийнята з урахуванням висновків, викладених у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року в справі № 545/163/17 та висновкам викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в малозначній справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням указаного, оскільки Тернопільський міськрайонний центр зайнятостіподав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року в справі за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко