22-ц/804/1082/20
265/4860/18

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 265/4860/18

Номер провадження 22-ц/804/1082/20

20 травня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Биліни Т.І., Принцевської В.П.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Гноєвого С.С., повний текст якого складено 11 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі: АТ КБ «ПриватБанк» ) звернулось до суду з вищевказаним позовом.

Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2008 року між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання позичальником Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом відповідач підтвердила, що підписана нею Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувала, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість за кредитом, яка станом на 30 квітня 2018 року становить 35 419,98 грн та складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 1964,59 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 30 892,53 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 400,00 грн, а також штрафів, нарахованих на підставі п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, у сумі 500,00 грн (фіксована частина) та 1 662,86 грн (процентна складова). Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 35 419,98 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги банку. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, банк послався на те, що місцевий суд помилково застосував позовну давність, оскільки строк кредитного договору, укладеного між сторонами діє до останнього дня серпня 2022 року, що відповідає строку дії останньої платіжної картки, виданої позичальнику, а тому трирічний строк позовної давності банком не пропущений.

Своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

Відповідно до вимог ч.13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, при розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами договору без номера від 06 березня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 2000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач надала свою згоду на те, що підписана нею Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір.

З огляду на те, що ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувала, в неї утворилася заборгованість за кредитом, яка станом на 30 квітня 2018 року становить 35 419,98 грн та складається з тіла кредиту у розмірі 1964,59 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 30 892,53 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 400,00 грн, а також штрафів, відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1 662,86 грн. штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем було пропущений строк позовної давності.

Проте погодитись у повному обсязі з таким висновком місцевого суду не можна з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення частково зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі, та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Апеляційним судом встановлено, що 06 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у вигляді Анкети-заяви, зі змісту якої вбачається, що відповідач звернулась до банку і заявила про своє бажання оформити два банківських продукта: розстрочка Стандарт та платіжну картку «Універсальна» (а.с. 144).

Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним продуктом кредитка «Універсальна».

На підставі даного договору, відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» у сумі 2000.00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Розмір процентної ставки за користування кредитом погоджений сторонами в Анкеті-заяві позичальника, власноручно підписаної останньою (а.с.144)

Для користування кредитними коштами відповідачу банком були видані платіжні картки: № НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2013 року, № НОМЕР_2 строком дії до січня 2014 року, №852847 строком дії до березня 2017 року, № НОМЕР_3 строком дії до жовтня 2017 року, № НОМЕР_4 строком дії до серпня 2022 року (а.с.107, 108).

Дані платіжні картки ОСОБА_1 використовувала, а саме знімала грошові кошти готівкою, погашала заборгованість за кредитом, що вбачається з виписки з її банківського рахунку (а.с.109-113).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30 квітня 2018 року становить 35 419,98 грн та складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 1964,59 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 30 892,53 грн, заборгованості за пенею та комісією у сумі 400,00 грн, а також штрафів, нарахованих на підставі п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, у сумі 500,00 грн (фіксована частина) та 1 662,86 грн (процентна складова).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення. (стаття 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в ході розгляду справи у суді першої інстанції надала заяву про застосування до позовних вимог банку строку позовної давності (а.с.84-85).

Встановлено, що строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Строк дії останньої платіжної картки № НОМЕР_4 , яка була видана відповідачу (а.с.107), дійсна до 31 серпня 2022 року, до суду позивач звернувся 06 червня 2018 року, а тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, слід зазначити те, що в Анкеті-заяві сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Так, сторони погодили сплату позичальником трьох відсотків на місяць на залишок заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18 викладено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Апеляційним судом встановлено, що позивач нарахував заборгованість відповідачу за кредитним договором за період з квітня 2010 року по 30 квітня 2018 року, а звернувся до суду з позовом 06 червня 2018 року, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором в межах строку позовної давності за період з 06 червня 2015 року по 30 квітня 2018 року.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком процентної ставки, а також нарахування штрафів за порушення умов кредитного договору, що передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитним коштами за період з квітня 2010 року за процентною ставкою 36 % річних, за період з 01 січня 2013 року 30 відсотків річних, а за період з 01 вересня 2014 року 34,80 відсотків річних, а з 31 березня 2015 року - 43,20 процентів річних. При цьому банк посилався на п. 5.3. Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/70, згідно якого банк має право на зміну тарифів, зокрема і відсоткової ставки.

Крім того, обґрунтовуючи своє право на отримання від відповідача штрафів за порушення строків платежів, банк зазначав, що їх сплату вони з позичальником обумовили у п. 8.6 зазначених Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг була ознайомлена відповідач і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо зміни тарифів, в тому числі відсоткової ставки та щодо сплати штрафів, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом , тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про зміну відсоткової ставки за користування кредитними коштами, сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Умови та Правила надання банківських послуг викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19).

У своїх запереченнях відповідач вказувала, що не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг та не була з ними ознайомлена, а тому вважає, що вони не можуть бути прийняті до уваги судом.

Таким чином апеляційний суд вважає, що оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ і які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06 березня 2008 року шляхом підписання Анкети-заяви.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість підвищення банком процентної ставки за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді штрафів за порушення позичальником термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того, з Анкети-Заяви позичальника також вбачається, що сторони не погодили право кредитора на нарахування пені, яку позивач просив стягнути зі ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, немає правових підстав для стягнення з відповідача підвищених процентів за користування кредитними коштами, а також пені та штрафів за порушення строків платежів через відсутність передбаченого обов`язку ОСОБА_1 по їх сплаті у Анкеті-заяві від 06 березня 2008 року.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у сумі 1964,59 грн та заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 06 червня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 2080,50 грн за базовою відсотковою ставкою 3 % щомісяця, виходячи з розрахунку: 1964,59 грн. (тіло кредиту) х 0,1% ( за відсотковою ставкою 36 % річних) х 1059 днів ( за період з 06 червня 2015 року по 30 квітня 2018 року).

У зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, місцевий суд необґрунтовано застосував позовну давність до вимог банку в частині стягнення боргу за тілом кредиту і процентів, нарахованих за період з 06 червня 2015 року по 30 квітня 2018 року, а також помилково відмовив у стягненні штрафних санкцій у зв`язку зі спливом позовної давності, а не з підстав необґрунтованості позову, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Рішення в частині вирішення позову банку про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими у період з квітня 2010 року по 05 червня 2015 року ухвалене місцевим судом з додержанням вимог закону, а тому підлягає залишенню без змін.

У зв`язку з частковим скасуванням рішення суду першої інстанції, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подачу позову у сумі 200,87 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на 11,4%, виходячи з розрахунку: 1762,00 грн х 11,4 % : 100%, а також витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 301,30 грн, пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги на 11,4%, виходячи з наступного розрахунку: 2643,00 грн. х 11, 4 % : 100%.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами, нарахованими за період з 06 червня 2015 року по 30 квітня 2018 року, штрафів та пені.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, рахунок № НОМЕР_6 , МФО 305299), заборгованість за кредитним договором без номера від 06 березня 2008 року у загальній сумі 4045,09 грн (чотири тисячі сорок п`ять грн 9 коп), яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1964,59 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 06 червня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 2080,50 грн.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номера від 06 березня 2008 року у виді штрафів та пені.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, рахунок № НОМЕР_6 , МФО 305299) судовий збір за подання позову у сумі 200,87 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 301,30 грн.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами за користування кредитом за період з квітня 2010 року по 05 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Судді: