Справа № 712/1922/20
Провадження № 2/712/1230/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області, прокуратури Черкаської області про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Черкаській області, прокуратури Черкаської області про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що вона, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2012 року, є спадкоємицею зазначеного в заповіті майна її дідуся - ОСОБА_2 , а саме - 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

13.11.2012 року КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано її право власності на вищезазначене спадкове майно.

В грудні 2019 року вона із її новими сусідами хотіли зареєструвати в ЦНАПі нові долі на майно (адже вони ще добудували будівлю), проте їм відмовили, зазначивши, що на її частину майна накладено арешт, про що вона нічого взагалі не знала.

Як з`ясувалося, на її частину житлового будинку АДРЕСА_1 ( 27/50) в 1997 році було накладено арешт постановою прокуратури Черкаської області, хоча під час оформлення спадщини у нотаріуса в 2012 році їй про це не було повідомлено.

10 грудня 2019 року вона одразу звернулася із заявою в прокуратуру Черкаської області, проте 02.01.2020 отримала відповідь № 17/7-2вих-20, що їй необхідно звернутися до суду. Як стало відомо із цієї відповіді, в 1997 році, було кримінальне провадження стосовно сина її сусідки - ОСОБА_3 , та в рамках цього провадження було накладено арешт на майно. При цьому, арешт було накладено на усе домоволодіння, а не тільки на частину сусідів ОСОБА_3 . Крім того, в подальшому стало відомо, що в 2009 році вони зняли через суд арешт зі своєї частини майна.

Також зазначено, що вироком Черкаського обласного суду від 25.12.1998 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 193, ч. 2 ст.123-1, ч. 3 ст. 144, ст. 86- 1, ст. 17, ст. 86-1, ст. 93 ч. 1, ст. 229-6, ст. 69 ч. 1, ст. 222, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ухвал Верховного Суду України від 18.05.1999 року вказаний вирок змінено та виключено зайву кваліфікацію дій ОСОБА_3 , в решті вирок залишено без змін.

На цей час судові рішення стосовно ОСОБА_3 вступили в закону силу та виконані у встановленому законом порядку.

Станом на сьогоднішній день в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація про обтяження - арешт нерухомого майна на будинок по АДРЕСА_1 , за виключенням 23/50, тобто тільки на її частину майна - на 27/50.

Таким чином, вона не може розпоряджатися своїм майном, робити зміни в долях власності тощо, із-за накладеного арешту, адже згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо неї, як власника відсутні. Отже існує необхідність звернутися до суду із захистом порушених прав.

Просить виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо арешту на 27/50 будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований 17.03.2011 року, реєстраційний номер обтяження № 10952856. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Черкасах судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Позивач в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву, в якій проситьсправу розглядати у її відсутність. Позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить суд її задовольнити з огляду на доведені обставини скасування арешту з нерухомого майна позивача.

Представник Головного управління ДПС у Черкаській області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином

Прокурор надав заяву, в якій зазначив, що проти задоволення заяви не заперечує.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2012 року, є спадкоємицею зазначеного в заповіті майна її дідуся - ОСОБА_2 , а саме - 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

13.11.2012 року КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності позивача на вищезазначене спадкове майно.

В грудні 2019 року позивач звернувшись до ЦНАПі дізналася, що на її частину майна накладено арешт, про що їй не було відомо. Як з`ясувалося, на її частину житлового будинку АДРЕСА_1 ( 27/ 50 ) в 1997 році було накладено арешт постановою прокуратури Черкаської області, хоча під час оформлення спадщини у нотаріуса в 2012 році їй про це не було повідомлено.

10 грудня 2019 року позивач звернулася із заявою в прокуратуру Черкаської області.

Відповідно до відповіді прокуратури Черкаської області від 02.01.2020 року № 17/7-2вих-20, вбачається, що вироком Черкаського обласного суду від 25.12.1998 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 193, ч. 2 ст.123-1, ч. 3 ст. 144, ст. 86- 1, ст. 17, ст. 86-1, ст. 93 ч. 1, ст. 229-6, ст. 69 ч. 1, ст. 222, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

На підставі ухвал Верховного Суду України від 18.05.1999 року вказаний вирок змінено та виключено зайву кваліфікацію дій ОСОБА_3 , в решті вирок залишено без змін.

На цей час судові рішення стосовно ОСОБА_3 вступили в закону силу та виконані у встановленому законом порядку.

Станом на сьогоднішній день в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація про обтяження - арешт нерухомого майна на будинок по АДРЕСА_1 , за виключенням 23/50, тобто тільки на частину майна позивача - на 27/50.

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приковування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК У країни 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Відповідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5 зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору.

Як зазначено у Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно.

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо арешту на 27/50 будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований 17.03.2011 року , реєстраційний номер обтяження № 10952856.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 237, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області, прокуратури Черкаської області про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо арешту на 27/50 будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований 17.03.2011 року, реєстраційний номер обтяження № 10952856.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Черкаського апеляційного суду) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» ЦПК України, на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження рішення суду продовжується на строк дії такого карантину.

Головуючий: