РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2020 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Соболєвої І.П., за участю секретаря судового засідання Лазоренко Д.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження у залі суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника-адвоката Бобровника Костянтина Володимировича до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги вона мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати Позивачки - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 виданого 01.08.2012 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Спадкоємцями за законом ОСОБА_4 є доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після померлої ОСОБА_4 залишилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Позивач звернулась до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., робоче місце нотаріуса розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , для оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом була заведена спадкова справа № 55/2012, але в видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено, в зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності на спадкове майно. Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 виданого 20.09.1993 виданого Орендним підприємством «Запоріжбуд» за ОСОБА_4 (спадкодавцем) було оформлено право приватної власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вищезазначене свідоцтво було зареєстровано в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 273 за № 38217 від 21.10.1993. на час виникнення права власності у спадкодавця на спірне спадкове майно, а саме у 1993 році, були відсутні нормативно-правові акти, які б пов`язували б виникнення права власності на квартири з державною реєстрацію. Державна реєстрація права власності на вищезазначене нерухоме майно була проведена відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час набуття права власності, що підтверджується реєстраційним написом здійсненим ЗМБТІ в свідоцтві на право власності та внесення запису про право власності до реєстрової книги, а відтак, враховуючи вищевикладене, спадкодавець мав право власності на вищезазначене майно. яке перейшло до ОСОБА_1 , як до спадкоємця.

Відповідач у судове засідання не з`явилась. 17.02.2020 до суду надала заяву про розгляд справи без її присутності. Проти задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно не заперечує.

Ухвалою суду від 21 січня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

При розгляді спору судом досліджено також спадкову справу, копії якої витребовувались судом. Із матеріалів спадкової справи встановлено, що ОСОБА_1 є єдиною особою, яка звернулась з заявою про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_2 (донька померлої) ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовилась від обов`язкової частки у спадщині. За свого життя ОСОБА_4 залишила ІНФОРМАЦІЯ_3 заповіт, за ким у разі її смерті, залишила належну їй квартиру у АДРЕСА_3 ОСОБА_1 . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.09.2019 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Дослідивши надані сторонами докази суд встановив:

ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина після померлої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . На час смерті їй та її дочці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 20.09.1993 належить квартира АДРЕСА_4 .

Таким чином, на час смерті спадкодавцю на праві власності належало 1/2 частка квартири, яка є предметом спору.

Надаючи правову оцінку правовідносин які склались між сторонами суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню

Ст. 1264 ЦК України, передбачено, що у четверту право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові касаційного цивільного суду від 12 серпня 2019 року по справі № 521/16365/15.

Враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги та не заперечила проти їх задоволення, враховуючи наявність заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , також Позивачем доведено належність майна, яке є предметом спору, саме спадкодавцеві і неможливість захистити свої права у позасудовому порядку шляхом отримання у нотаріуса свідоцтва про право власності в порядку спадкування.

На підставі викладеного, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 76-81, 258, 259, 263-265, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити

Визнати за ОСОБА_1 , у порядку спадкування за законом, право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дні вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.П. Соболєва