22-ц/804/1185/20
263/1455/19

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/1455/19

Номер провадження 22-ц/804/1185/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Мироненко І.П., Баркова В.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Шатілової Л.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Вказаала, що з червня 2014 року по січень 2017 року вона з відповідачем проживала однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та відповідача ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , який проживає з нею. Відповідач мешкає окремо та на утримання дитини не надає допомоги, тому вона просить стягнути з нього аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця на утримання неповнолітньої дитини, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом та досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2020 року позов задоволений частково. Стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 31 січня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 768,40 грн..

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги частково: з 31.01.2019 року по 20.08.2019 року стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини доходів батька дитини, а з 21.08.2019 року і до повноліття в розмірі 1/6 частини доходу відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування скарги вказує, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Рішення є незаконним та необгрунтованим, підлягає скасуванню.

Так, друга дитина у відповідача народилася вже під час розгляду даної справи. Позивач звернулася до суду з позовом 31.01.2019 року, а інша дитина у відповідача народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що могло б слугувати підставою для зменшення розміру аліментів. Але до цього моменту позивач мала повне право на отримання аліментів в розмірі 1/4 частини доходу відповідача. При вирішенні спору суд не врахував такі обставини, стягнув аліменти з моменту звернення до суду з даним позовом в розмірі 1/6 частини доходу відповідача, але така частка його доходу припадала б на дитину позивача тільки після народження іншої дитини. В рішенні суду не враховано, що за період до появи у відповідача другої дитини на утриманні позивач мала право на задоволення її вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач ОСОБА_1 проживає з сином ОСОБА_4 .

Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З аналізу наведених правових норм суд прийшов до висновку, що відповідач зобов`язаний утримувати сою дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачем.

Такий висновок суду ніхто з сторін не оспорює.

Разом з тим позивач не погоджується із розміром щомісячного утримання дитини, визначеним судом першої інстанції.

Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Судом встановлено що у відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_5 .

Згідно з довідкою з місця роботи ОСОБА_6 працює, але з 17.10.2019 р. по 20.08.2022 р. знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У зв`язку з наявністю спору і з метою створення умов для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд вважав за необхідне присудити ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини у частці від заробітку (доходу) батька - відповідача ОСОБА_2 , врахувавши, що відповідач працює, має на утриманні іншу малолітню дитину та дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Тому суд стягнув з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітнього сина аліменти в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Колегія суддів вважає таке рішення правильним, оскільки висновки суду цілком відповідають встановленим судом обставинам і нормам матеріального права, зокрема, положенням ч.1 ст.182 СК України.

З доводами апеляційної скарги про незаконність рішення погодитися неможливо.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

На підставі викладеного, проаналізувавши норми закону, які слід приймати до уваги при визначенні розміру аліментів, і які обмежують можливе стягнення з особи, яка має зобов`язання, суд першої інстанції прийшов до цілком грунтовного висновку, що стягнення аліментів 1/6 частини доходу відповідача на користь позивача буде справедливим та не порушить права іншої малолітньої дитини відповідача і його непрацездатної дружини.

Як роз`яснено в Постанові №14 Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які

були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам

закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не

підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні

висновки суду, що відповідають встановленим на підставі

достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення

справи.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України, саме під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; ) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; ) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Отже, судом у відповідності до норм процесуального закону, з урахуванням вимог відповідних норм матеріального права, вирішено спір у відповідності до встановлених під час розгляду справи обставин і на підставі наданих доказів, а доводи апеляційної скарги про необхідність ухвалення судового рішення з урахуванням обставин, що існували в різні періоди протягом судового розгляду не грунтуються на нормах процесуального права.

Тому рішення суду в частині визначення розміру аліментів на утримання старшої дитини відповідача скасуванню або зміні не підлягає.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності стягнення колегією суддів витрат на правову допомогу в суді першої інстанції також не грунтуються на нормах ЦПК України.

Згідно з ч.13 статті 141 ЦПК України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, відповідно змінює розподіл судових витрат, якщо змінює рішення або ухвалює нове.

Колегією суддів не встановлено підстав для скасування рішення суду.

Разом з тим, якщо не вирішено питання про судові витрати, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення. Зі справи вбачається, що позивач таке питання у відповідності до п.3 ч.1 статті 270 ЦПК України не ставила, проте не позбавлена такого права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України. Відповідно, не підлягають відшкодуванню витрати позивача на правничу допомогу на стадії апеляційного оскарження судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 березня 2020 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

І.П. Мироненко