Справа № 440/938/18 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2234/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:41
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Жукровської Х.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», на заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 25 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (в подальшому «Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення зі згаданого відповідача на користь Банку 63 944 грн. 74 коп. заборгованості за кредитним договором та 1 762 грн. судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до укладеного 16.09.2008 року кредитного договору № б/н відповідач отримав кредит у розмірі 2 260 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява з умовами надання кредиту складає між ним і Банком Договір. Взяті на себе за згаданим Договором зобов`язання відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 31.03.2018 року у нього є заборгованість перед Банком на загальну суму 63 944 грн. 74 коп., яка складається з: 6 462 грн. 37 коп. заборгованості за тілом кредиту; 52 299 грн. 29 коп. - заборгованості по процентах за користування кредитом; 1 900 грн. заборгованості за пенею та комісією та 3 283 грн. 08 коп. штрафів (а.с. 2-4).

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 6 462 грн. 37 коп. заборгованості за тілом кредиту та 178 грн. 07 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 70-71).

Дане рішення оскаржила представник Банку.

Апелянт просить оскаржуване рішення «в частині незадоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 52299.29 грн.» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що суд, «не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача», не вправі був відмовляти Банку у задоволенні частини його позовних вимог.

Звертає увагу на те, що відповідач разом з Анкетою-заявою підписав також і Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», у якій зазначено (зокрема), що базова відсоткова ставка за користування кредитом становить 3,0 % в місяць (а.с. 78-82).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за процентами, пенею та штрафом суд мотивував тим, що «відсутні підстави вважати, що сторони (кредитного договору) обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань».

Колегія суддів вважає, що вище наведені висновки суду не в повній мірі відповідають матеріалам справи, а також суперечать іншим висновкам оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Банком в обґрунтування заявлених ним позовних вимог було подано до суду (зокрема) належним чином завірену копію підписаної 16.09.2008 року відповідачем ОСОБА_1 . Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», у якій зазначено (зокрема), що базова відсоткова ставка за користування кредитом становить 3,0 % в місяць (а.с. 9), про що зазначається і у мотивувальній частині самого оскаржуваного рішення (а.с. 71), однак судом жодної оцінки цьому доказу по справі дано не було.

Відтак, відповідач був ознайомлений з процентною ставкою за користування кредитом, а тому Банк вправі був пред`явити йому позовну вимогу про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі до 36 % річних (3,0 % х 12 місяців).

В той же час, як вбачається з Розрахунку заборгованості долученого Банком в обґрунтування заявлених позовних вимог, базова ставка кредитування у розмірі до 36 % річних Банком до спірних правовідносин застосовувалася до березня 2015 року включно, а з квітня 2015 року ним без погодження з позичальником (докази про таке погодження у матеріалах справи відсутні) ця процентна ставка була збільшеною до 43,2 % річних (а.с. 7).

За вище наведених обставин позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитними коштами (станом на 31.03.2018 року по версії Банку - у розмірі 52 299 грн. 29 коп.) підлягає до задоволення лише частково: за період до березня 2015 року включно і у розмірі 273 грн. 62 коп.

В той же час, як вбачається зі згаданого Розрахунку заборгованості, вже після березня 2015 року відповідачем на погашення кредиту було сплачено Банку 2 300 грн. (а.с. 5-7; графа «Сума погашення за наданим кредитом»), що значно більше від 273 грн. 62 коп. заборгованості за процентами за користування кредитними коштами за період до березня 2015 року включно.

Щодо позовної вимоги Банку про стягнення з відповідача «1900.00 грн. заборгованості за пенею та комісією», то колегія суддів приходить до наступного висновку.

Вищезгадана позовна вимога Банком також обґрунтовується вже згаданою підписаною відповідачем Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 9), згідно якої передбачені наступні комісії та пеня:

-комісія (у різних її значеннях: як у %, так і у гривнях та доларах США):

oза зняття готівки:

¦в банкоматах і пунктах видачі ПриватБанку;

¦в банкоматах інших банків України;

¦в закордонних банкоматах;

oза моніторинг неактивної карти;

oза отримання балансу на чек в банкоматах ПриваБанку

oза безготівковий платіж в системі Приват24;

-пеня за несвоєчасне погашення заборгованості (яка обраховується за формулою, яка включає в себе, як % від заборгованості, так і складову у гривнях та доларах США).

Як вбачається з вищенаведеного, за своєю правовою природою комісії (у наведених вище значеннях) та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості є різними складовими вартості кредиту, однак у Розрахунку заборгованості за договором ці складові є наведеними однією цифрою (1900,00) у графі «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)» (а.с. 5-7), хоча у цьому ж Розрахунку цифра 1900,00 є зазначеною, як «нарахована комісія» (а.с. 7-зворот).

В той же час, ні позовна заява, ні апеляційна скарга, ні матеріали справи в цілому не містять розрахунку позовної вимоги 1 900 грн. «заборгованості за пенею та комісією» (?) чи лише «нарахованої комісії» (за зняття готівки (?), в яких банкоматах (?), чи за моніторинг неактивної карти ?); чи за отримання балансу на чек в банкоматах ПриваБанку (?), чи за безготівковий платіж в системі Приват24 (?).

А відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача «1900.00 грн. заборгованості за пенею та комісією» - за її недоведеністю та неналежною обґрунтованістю до задоволення не підлягає.

З наведених підстав (за недоведеністю та неналежною обґрунтованістю) також не підлягає до задоволення і позовна вимога про стягнення з відповідача штрафу, який у відповідності до Довідки про умови кредитування … обчислюється у відповідності до наведеної формули, однак такий розрахунок у матеріалах справи відсутній, як і пояснення з приводу того, коли саме мало місце порушення строку платежу і якого саме.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивач, обґрунтовуючи своє право на заявлені позовні вимоги (в тому числі - їх розмір і порядок нарахування), крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема - й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (16.09.2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (18.05.2018 року).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддіввважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 вересня 2008 року шляхом підписання Анкети-заяви.

За вище наведених обставин Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк посилаючись при цьому на ознайомлення відповідача на сайті Банку зТарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а також Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відтак, позов Банку в частині стягнення з відповідача 52 299 грн. 29 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом, 1 900 грн. заборгованості за пенею і комісією та 3 283 грн. 08 коп. штрафів не підлягає до задоволення саме з вищенаведених підстав, а не з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що суд, «не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача», не вправі був відмовляти Банку у задоволенні частини його позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.

Частиною 2 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено (зокрема) неправильне застосування норм матеріального права.

Аналогічне за змістом положення міститься і у частині 3 статті 400 ЦПК України, якою також встановлено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено (зокрема) неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з вище наведеного, суд будь-якої інстанції не вправі допускати неправильного застосування норм матеріального права незалежно від того, чи міститься посилання на таке неправильне застосування норм матеріального права в доводах іншої сторони спору. Наведене не суперечить засадам змагальності сторін, оскільки даний принцип полягає у прояві ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі, та забезпечує повноту дослідження обставин справи.

За змістом положень статей 411 (частина 5) та 417 (частина 1) ЦПК України, висновки та вказівки судів касаційної інстанції є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанцій.

Пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках діє як суд касаційної інстанції з метою забезпечення однакового застосування норм права касаційними судами.

За вище наведеного суд будь-якої інстанції при ухваленні рішення по справі вправі посилатися на правові позиції, що були викладеними Великою Палатою Верховного Суду в судових рішеннях за наслідками розгляду цивільних справ з аналогічних правовідносин з застосуванням тих же норм права, які застосував Верховний Суд при ухваленні цих судових рішень.

А відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що за відсутності будь-яких заперечень зі сторони відповідача суд не вправі був відмовляти у задоволенні частини позовних вимог лише посилаючись на судову практику Верховного Суду, до уваги прийматися не можуть.

Частиною 4 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює оскаржуване рішення суду, але виключно у частині мотивів його ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

У іншій частині (а саме в частині часткового задоволення позовних вимог) рішення суду не оскаржується, а відтак (у відповідності до частини 1 статті 367 ЦПК України) судом апеляційної інстанції не переглядається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 25 червня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 25 червня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.