Справа № 646/4318/16-ц
№ провадження 2/646/17/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.01.2020 м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

за участю секретаря

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 на його користь суму боргу в розмірі 15800 грн, проценти в сумі 4036,14 грн, інфляційні втрати в сумі 3002 грн, 3% річних в сумі 562,51 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що 03.02.2015 він надав відповідачу для реалізації обладнання на суму 15800 грн. ОСОБА_5 надав позивачу розписку, згідно якої зобов`язався повернути останньому кошти. Позивач просив з посиланням на ст.1046, 1048, 1049 ЦК України стягнути з відповідача на його користь кошти від реалізації обладнання.

В подальшому позивач в особі свого представника уточнив позов та просив стягнути з відповідача суму боргу у сумі 23400,65 грн, з яких: 15800 грн сума основного боргу, 4036,14 проценти за користування чужими грошовими коштами, 3002 грн інфляційні втрати, 562,51 грн 3% річних. Позивачем було змінено підстави позову. Так він зазначив, що 03.02.2015 ним було продано ОСОБА_5 за усним договором купівлі-продажу обладнання. Сторони домовилися про розстрочку оплати на два місяці до 03.04.2015. Відповідач на підтвердження отримання від позивача придбаного обладнання загальною вартістю 15800 грн надав розписку, в якій зобов`язувався повернути грошові кошти за придбаний товар до 03.04.2015.

Позивач зазначає, що відповідно до змісту ст.657 ЦК України обов`язкових вимог щодо письмової форми та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу обладнання закон не містить. Покупець зобов`язаний оплатити товар. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплату товару та сплату процентів за користування чужими грішми. Оскільки відповідач прострочив сплату грошових коштів у сумі 15800 грн позивачем були нараховані проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536, 1048 ЦК України, індекс інфляції і 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Відповідачем в особі представника неодноразово подавалися письмові заперечення та відзив на позов, в яких просив відмовити у позові. В обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_5 зазначив, що обставини викладені у первісному та уточненому позові суперечать один одному та не ґрунтуються на доказах.

Відповідач визнав той факт, що 03.02.2015 ОСОБА_4 попросив написати його розписку, із трактування змісту якої не погоджується. Сторони домовилися вказати в розписці приблизну ціну на час домовленості щодо здійснення допомоги у продажу обладнання та вказати дату, до якої ціна обладнання не зміниться 03.04.2015.

Відповідач вважає, що наданий позивачем письмовим документ не є ані розпискою, ані будь-яким іншим документом, що містить зобов`язання обов`язкового повернення запозичених або отриманих внаслідок інших правочинів грошей або будь-якого товару. Проти факту придбання товару (обладнання) у позивача заперечує.

ОСОБА_5 пояснив, що позивач звернувся до нього для надання допомоги із продажу обладнання, яке попередньо було виготовлено та встановлено ним на ОСОБА_6 . Домовилися, що у разі звернення клієнтів за таким обладнанням він запропонує їм саме це обладнання. Передача обладнання повинна була відбутися Новою Поштою. ОСОБА_4 попросив відповідача написати письмові документ, в якому вказати приблизну ціну на час домовленості та вказати дату, до якої ціна обладнання не зміниться. Після 3.04.2015 зазначена домовленість вже не діяла, оскільки обладнання, що експлуатувалося втрачає свою вартість кожного дня.

Коли у відповідача з`явився клієнт на обладнання, він зателефонував до ОСОБА_4 , телефон був вимкнений, тоді він зателефонував власнику автомобіля Шевроле, після чого ОСОБА_4 вислав поштою лише Маф контролер, який відповідач отримав, сплативши 4000 грн, інші відправлення від ОСОБА_4 не отримував і де знаходиться обладнання йому невідомо.

Домовленість, що виникла між сторонами не має правової природи договору купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу, укладений на думку позивача, насправді укладеним не був, адже відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

25.04.2016 ухвалою судді відкрито провадження.

18.09.2018 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник у судовому засідання підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у їх задоволенні.

Відповідач надав пояснення, що наданий позивачем документ є протоколом-наміром про продаж, ОСОБА_7 повинен був перегнати автомобіль в м.Маріуполь, там зняти вказане обладнання і направити відповідачу, гроші по домовленості і після продажу повинен був повернути ОСОБА_4 .

Суд, вислухавши доводи представників сторін і відповідача, показання свідка, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

Відповідно до розписки від 03.02.2015 написаної власноруч ОСОБА_8 за усним договором придбав обладнання, перелік та вартість якого зазначена, на загальну суму 15800 грн та зобов`язався реалізувати обладнання і повернути кошти до 03.04.2015 ОСОБА_4 .

Відповідач не спростовує, що надана позивачем розписка була написана ним.

Зі змісту розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_8 придбав обладнання вартістю 15800 грн, зобов`язався його реалізувати і повернути кошти позивачу ОСОБА_4 у строк до 03.04.2015.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 (мати відповідача) пояснила, що у лютому 2015 року її сину ОСОБА_5 подзвонив ОСОБА_10 з Києва та сказав, що хоче щось продати з автомобіля, який ремонтував ОСОБА_11 . Вона з сином вийшла, стояв помаранчевий Шевроле. В автомобілі сидів чорнявий хлопець, який не дозволив ОСОБА_11 подивиться нічого в автомобілі. ОСОБА_11 сказав: « ОСОБА_12 , я його реалізую», після чого хлопець поїхав. Зі слів сина свідок дізналася, що пізніше син з хлопцем зустрілися в місті і ОСОБА_11 написав розписку про зобов`язання продати запчастини. В травні прислали одну запчастину, форма оплати невідома.

Пояснення свідка жодним чином не спростовують придбання у ОСОБА_4 зазначеного у розписці обладнання, не містять конкретних дат, переліку обладнання. Свідок не була присутня при складанні розписки, а тому не може знати обставини її надання. Крім того, надані пояснення не надають можливості ідентифікувати хлопця на помаранчевому Авео як ОСОБА_4 , сама свідок зазначила, що ім`я хлопця ОСОБА_10 .

Суд відхиляє надані відповідачем у якості доказів диск з відеозаписом та фотознімки автомобіля, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , як такі, що не містять інформацію щодо предмета доказування.

Також суд не бере до уваги виписку по рахунку ПриватБанк, оскільки інформація, що міститься в ній не спростовує та не підтверджує аргументи відповідача, не завірена банком, має вид роздруківки без жодного підтвердження того, що це дійсно роздруківка з рахунку (не зазначено номер рахунку та його власник).

Надані відповідачем Декларація на пересилання поштових відправлень від 29.05.2015 та товарно-транспортна накладна від 26.05.2015 не спростовують обставин, зазначених у розписці та датовані поза межами періоду, визначеному розпискою від 03.02.2015. Доказів того, що зазначені документи стосуються зобов`язань, встановлених розпискою, суду не надано.

Аргументи відповідача, що позивач ОСОБА_4 припинив підприємницьку діяльність очевидно не відноситься до предмету спору.

Аргумент ОСОБА_5 , що він виготовляє обладнання, яке нібито було придбано у ОСОБА_4 , спростовується розпискою власноруч написано відповідачем, в якій зазначено, що він саме придбав обладнання та зобов`язався повернути кошти саме позивачу.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Ч.1 ст.11 ЦК України передбачає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Розписка від 03.02.2015 ОСОБА_8 є зобов`язанням в сенсі ст.509 ЦК України, внаслідок якого у ОСОБА_8 виникло зобов`язання щодо повернення коштів за обладнання у строк до 03.04.2015 ОСОБА_4 , а у ОСОБА_4 виникло право вимагати від ОСОБА_8 виконання взятого на себе обов`язку.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ст.657 ЦК України містить перелік видів договорів купівлі-продажу, які потребують обовязкової письмової форми та нотаріального посвідчення. Договір купівлі-продажу обладнання не входить до переліку таких договорів, а тому може мати усну форму. По суті розписка від 03.02.2015 підтверджує факт отримання обладнання ОСОБА_5 , вартість обладнання та зобовязання сплатити кошти ОСОБА_4 у визначений строк. Мета придбання обладнання у даному випадку (згідно розписки - для реалізації) не має значення для надання правової оцінки спірним правовідносинам.

Відповідачем не підтверджено достатніми доказами факту надання ним розписки без передання йому самого обладнання. Розписка не містить зазначення про придбання обладнання в майбутньому. Також не доведено, що обладнання передане ОСОБА_5 не належить позивачу.

При цьому виконання зобовязання по поверненню коштів ОСОБА_4 відповідачем не доведено.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Суд зауважує, що розпискою встановлено оплату придбаного обладнання до 03.04.2015, проте така оплата товару є відстроченням оплати товару, а не розстрочкою, як зазначає позивач Сплата вартості придбаного за договором купівлі-продажу товару з відстроченням не суперечить законодавству та відноситься на розсуд сторін у зобов`язанні. В даному випадку сторони погодили таку оплату, що підтверджується змістом розписки.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність зобов`язання за договором купівлі-продажу обладнання від 03.02.2015 ОСОБА_5 по оплаті придбаного товару у сумі 15800 грн у строк до 03.04.2015. Оскільки відповідач не підтвердив повернення коштів позивачу, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу 15800 грн в повному обсязі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позивачем проценти за користування чужими грошовими коштами нараховані у відповідності до ст.1048 ЦК України. Проте зазначена норма закону регулює правовідносини щодо нарахування процентів за договором позики. В даному випадку має місце правовідносини щодо купівлі-продажу, а тому норми закону, які регулюють нарахування процентів за іншим видом договору застосуванню не підлягають.

Загальною нормою, яка встановлює відповідальність за прострочення грошового зобов`язання є ст.625 ЦК України.

Ч.2 ст.625 ЦКЕ України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому вимоги щодо стягнення з боржника суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми є обґрунтованими та підлягають задоволенню в межах періоду, заявленого позивачем: індекс інфляції квітень 2015 року березень 2016 року, 3% річних з 03.04.2015 по 31.03.2016.

Судом проведено розрахунок індексу інфляції і 3% річних, нарахованих на суму боргу 15 800 грн за період з 03.04.2015 по 31.03.2016.

Сума індексу інфляції за розрахунками суду перевищує суму заявлену позивачем, тому суд задовольняє вимогу про стягнення індексу інфляції в межах заявлених вимог в сумі 3002 грн.

Позивачем розраховано 3% річних на суму боргу з включенням індексу інфляції, що не відповідає нормам ст.625 ЦК України, в якій зазначено, що 3% річних нараховується на прострочену суму, яка в даному випадку складає 15800 грн. З розрахунку суду отримано суму 3% річних за період 03.04.2015 по 31.03.2016 в розмірі 471,40 грн (15800х363х3%/100%/365), саме в такій сумі суд задовольняє вимоги про стягнення 3% річних.

Отже суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині: 15800 грн сума основн6ого боргу, індекс інфляції в сумі 3002 грн, 3% річних - 471,40 грн.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 451,99 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.2,5, 12,13,76-82, 89, 141, 259,263-265, 273, 354,355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 15800 грн, інфляційні втрати в сумі 3002 грн, 3% річних в сумі 471,40 грн.

Відмовити ОСОБА_4 в позові в частині вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 4036,14 грн, 3% річних в сумі 91,11 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 451,99 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду (Харківський апеляційний суд) через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення (Червонозаводський районний суд м.Харкова).

Позивач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків невідомий.

Суддя: В.А.Єжов