Провадження № 2/712/713/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі - МОГИЛА І.С.

з участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за час прострочення виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення коштів. В обгрунтування своїх вимог вказував, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 лютого 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Судове рішення набрало законної сили 19 березня 2018 року. На виконання рішення суду було відкрито виконавче провадження № 56225210. Однак на даний час рішення суду відповідачем не виконано, заборгованість на суму 26 750 грн. не сплачена, останній ухиляється від сплати заборгованості. Тому звернувся з даним позовом до суду.

У відзиві на позов відповідач позов не визнав з тих підстав, що вимоги про стягнення з нього інфляційних втрат в сумі 11315,25 грн. та 3% річних в сумі 1446,70 грн. ґрунтуються на існуванні рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.02.2018 у справі № 712/15532/17. Зазначив, що позивачем в якості початку періоду обрахування сум індексу інфляції та трьох відсотків річних взято день прийняття рішення, а не день набрання цим рішенням законної сили, що є неправильним. Судові рішення підлягають до виконання з моменту набрання ними законної сили. Таким чином, позивач в якості початкового періоду обрахунку мав використовувати 19.03.2018 - день вступу рішення в законну силу. Також просив врахувати, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.08.2019 року з нього на користь ОСОБА_4 стягнуті аліменти в розмірі ј частини на утримання сина ОСОБА_5 до його повноліття. Крім того, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.08.2019 у справі № 712/11011/19 з нього на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 14.12.2017 і до зміни матеріального і сімейного стану сторін. ОСОБА_1 , який не потребує додаткового матеріального утримання від нього, даним позовом спричинює неможливість сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини. Дохід позивача значно перевищує доходи відповідача. Вказав, що не займається підприємницькою діяльністю і ніяких доходів не отримує. Просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Соснівського районного суду від 12.12.2019 року по справі відкрито провадження та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

10 червня 2020 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін і призначено судове засідання на 21 вересня 2020 року на 12-00 год.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь інфляційні витрати у розмірі 11 315,25 грн., три відсотки річних в розмірі 1 446,70 грн., а всього 12 761,95 грн. та судові витрати.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомляв.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини які регулюються нормами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 лютого 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення боргу на загальну суму 26 750 грн.

На виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист, який пред`явлений до виконання позивачем і постановою Соснівського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області від 19 квітня 2018 року було відкрито виконавче провадження по його примусовому виконанню.

Рішення суду, на даний час відповідачем не виконано.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від божника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою ст. 509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти, в тому числі і рішення суду.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статті 526, 527 ЦК України передбачають, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 нього Кодексу, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Адже інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК.

З огляду на те, що рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто грошову суму боргу в розмірі 26750 грн. і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, а тому між сторонами наявні грошові зобов`язання, які відповідач належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за період з 14.02.2018 по 03.12.2019 року та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає сума інфляційних збитків за прострочення грошового зобов`язання на суму 26750 грн. за період з 14.02.2018 р. по 03.12.2019 року з урахуванням офіційно оприлюднених індексів інфляції: (658/28 х 1,8% х 26750 грн. = 11315,25 грн.), а також 3% річних за вказаний період (3% х 658 / 365 х 26750 грн. = 1 446,70 грн.), всього 12 761,95 грн.

Суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо невірного розрахунку заборгованості, які зводяться до того, що такий розрахунок слід проводити не з дати винесення рішення, а з дати набрання рішенням суду законної сили виходячи з наступного.

Ст. 273 ЦПК України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного Кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного Кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора на отримання передбачених частиною другою статі 625 Цивільного Кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи грошового зобов`язання та підстави виникнення відповідного боргу.

Водночас, набрання рішенням законної сили, яке відповідачем не оскаржувалось вливає лише на порядок його виконання, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 лютого 2018 року з відповідача на користь позивача були стягнуті кошти, які надавались в борг на підставі розписок, в яких встановлено строк виконання 15.12.2016 року, 11.04.2017 року, 01.04.2017 року, 11.04.2017 року, 01.09.2017 року.

В той же час, внаслідок неповернення вказаних коштів позивач ОСОБА_1 і звертався до суду про їх стягнення. При цьому, вимоги про стягнення інфляційних та 3% річних на визначену суму заборгованості 26110 грн. на той час не пред`являв. На даний час рішення суду не виконано, зазначена заборгованість існує, а тому розрахунок проведений позивачем з дати винесення рішення суду є вірним.

Крім того, суд не вбачає підстав для зменшення розміру інфляційних витрат на суму боргу та трьох відсотків річних з посиланням на наявність інших грошових стягнень у відповідача, таких як сплата аліментів на користь позивача ОСОБА_1 та аліментів на неповнолітню дитину.

Так, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних витрат за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових витрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

З огляду на компенсаційний характер заходів у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд може за певних умов зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Як зазначалось вище, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув взяті у борг кошти у відповідача у визначений у розписках строк, рішення суду, відповідно до якого заборгованість стягнута не виконано, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру інфляційних та 3-х % річних на суму боргу. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути 768,40 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 263-265, 267, 280 ЦПК України, ст.ст. 526, 589, 590, 625, 629, 651 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кошти в сумі 12 761,95 грн. та судовий збір в сумі 768,40 грн., а всього 13 530,35 грн. (тринадцять тисяч п`ятсот тридцять гривень 35 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача проданою протягом 30 днів з дня його проголошення

Повне рішення суду складено 25 вересня 2020 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ :

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 іпн НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_1 прож. АДРЕСА_2