ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5688/17 Номер провадження 22-ц/814/1290/20Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Кременчуцької міської ради на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2020 року (час ухвалення судового рішення з 10:11:33 год. до 11:02:44 год., дата виготовлення повного тексту рішення 01 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання незаконними дій, які полягають у порушенні основоположних і конституційних прав людини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким:

-визнати недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, поширену у рішенні Кременчуцької міської ради «Про звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Президента України, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя України про звільнення з посади судді Київського районного суду м.Полтави Логвинової О.В.» від 20.07.2017 року: «… ОСОБА_2 організатор та замовник вбивства міського голови міста ОСОБА_3 та судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Олександра Лободенка …»;

-визнати цю інформацію такою, що є недостовірною та порушує презумпцію його невинуватості;

-визнати незаконними дії Кременчуцької міської ради, що полягали в обнародуванні його імені у вказаному рішенні;

-визнати незаконним та скасувати це рішення;

-зобов`язати Кременчуцьку міську раду відкликати та видалити оспорюване рішення з офіційної Інтернет-сторінки відповідача;

-зобов`язати припинити порушення його цивільних прав;

-зобов`язати припинити втручання у діяльність судових органів під час розгляду кримінального провадження № 532/308/15-к та не здійснювати тиск на судові органи шляхом поширення недостовірної інформації з порушенням презумпції невинуватості відносно ОСОБА_1 , як у формі заяв так і у формі прийняття рішень на сесії Кременчуцької міської ради;

-спростувати недостовірну інформацію;

-стягнути з Кременчуцької міської ради на користь позивача моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн. 00 коп.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що Кременчуцька міська рада у тексті звернення до Президента України, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя України про звільнення з посади судді Київського районного суду м.Полтави Логвинової О.В. поширила недостовірну інформацію про те? що він є організатором та замовником вбивства міського голови м.Кременчука О.Бабаєва та судді Автозаводського районного суду м. Кременчука О. Лободенка.

Вважає, що у такий спосіб міська рада намагалась здійснити незаконний тиск на суддю, а, назвавши його ім`я у зверненні, відповідач порушив його немайнове право на використання імені і презумпцію невинуватості.

Вказував, що неправомірні дії відповідача завдали йому моральної шкоди, оскільки він відчував тривогу, приниження, безпорадність. Через пригнічений психологічний стан погіршилося здоров`я, боліло серце, підвищувався тиск, що змушувало його звертатися за медичною допомогою.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Визнано, що обнародування відповідачем імені позивача ОСОБА_1 у додатку до рішення Кременчуцької міської ради від 20.07.2017 року «Про звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Президента України, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя України про звільнення з посади судді Київського районного суду м. Полтави Логвинової О.В.» порушує немайнове право позивача на використання імені.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у сумі 3 000 грн. 00 коп.

Стягнуто з Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені доводи позовної заяви і стверджується, що суд дав неналежну оцінку факту порушення міською радою існуючого порядку звернення до органів, уповноважених розглядати скарги на дії суддів, що підриває незалежність суддів та авторитет судової влади і, по суті, було тиском на суд.

Посилаючись на висновки комплексної судової лінгвістичної експертизи писемного мовлення та криміналістичної експертизи відео- і аудіо запису від 27 лютого 2018 року, ОСОБА_1 стверджує про непереконливість мотивів суду у висновку про те, що поширена інформація не є недостовірною і такою, що не порушує презумпцію невинуватості позивача.

Вказував, що, задовольняючи позов в частині порушення особистого немайнового права шляхом поширення імені позивача в тексті рішення, суд безпідставно не задовольнив вимогу про покладення на відповідача обов`язку видалити зі своєї Інтернет сторінки оскаржуване рішення, щоб припинити таке порушення, у тому числі і на майбутнє, а також зробив необґрунтований висновок про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній також наголошується на непереконливості мотивів суду у частині зменшення розміру витрат на правничу допомогу з урахуванням тривалості і складності справи.

Наведені порушення суду першої інстанції стали наслідком неврахування правових висновків, викладених у постанові ВС від 31.10.2019 року у справі №760/20787/18, постанові ВСУ від 27.09.2017 року у справі № 6-1435 цс17, постанові ВС від 15.08.2019 року у справі № 823/782/16.

В апеляційній скарзі Кременчуцька міська рада, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_1 є власником телекомпанії « ІНФОРМАЦІЯ_1 », газети «Програма плюс» і залишається публічною особою. Події щодо розслідування кримінальної справи, де він є обвинуваченим, постійно висвітлюються у ЗМІ, де називається прізвище позивача, демонструються його фотознімки і відеокадри.

Тобто позивач протягом трьох років за своєю ініціативою відмовляється від приватності та зробив своє ім`я загальнодоступним, принаймі для кременуцької громадськості .

У зв`язку з цим обнародування його імені у зверненні міської ради узгоджується з практикою застосування Європейським судом з прав людини ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Алєксєй Овчінніков проти Росії», скарга № 24061/04, рішення від 16 березня 2011 року).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на норми Конституції України (ст.19, ст.32, ст.34), КПК України, а також доводи апеляційної скарги Кременчуцької міської ради, стверджує про доведеність факту умисного порушення відповідачем права позивача на використання його імені.

На підставі аналізу змісту рішення ЄСПЛ від 16 березня 2011 року у справі «Алєксєй Овчінніков проти Росії» (скарга № 24061/04) зроблений висновок про нерелевантність посилання на це рішення в апеляційній скарзі.

Окрім того, спираючись на висновки, зроблені у постанові ВП ВС від 12 листопада 2019 року (справа №904/4494/18), ОСОБА_1 наполягає на незаконності висновку суду першої інстанції у частині вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 22-1 від 27.06.1995 року ОСОБА_1 призначено директором ПП «Приватна телекомпанія «Візит» з 27.06.1995 року (т.1 а.с.20).

11.02.2014 року до ЄРДР внесені відомості про кримінальне провадження №0000192 за фактами умисних вбивств судді Автозаводського районного суду м.Кременчука Олександра Лободенка та Кременчуцького міського голови Олега Бабаєва.

У межах цього кримінального провадження ОСОБА_1 пред`явлене обвинувачення за ч.3 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.377, ч.3 ст.27, п.п.6, 11, 12 ст.115 КК України.

04 вересня 2014 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

За станом на цей час справа перебуває у провадженні Гадяцького районного суду Полтавської області.

Умисні вбивства відомих публічних осіб привернули увагу громадськості, подробиці досудового розслідування та судового слідства регулярно висвітлюються засобами масової інформації, зокрема друкованими «Програма плюс», а також телеканалом « ІНФОРМАЦІЯ_1 », засновником якого є позивач.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 12 липня 2017 року ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання (т.1 а.с.75-76).

Рішенням XXIV сесії Кременчуцької міської ради VII скликання від 20 липня 2017 року підтримане і направлене звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Президента України, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя України про звільнення з посади судді Київського районного суду м.Полтави Логвинової О.В. (т.1 а.с.89).

У тексті звернення (т.1 а.с.90 - 91), який є додатком до рішення, окрім посилань на нормативні акти дослівно зазначено таке:

«В Київському районному суді міста Полтави колегією суддів під головуванням судді Логвінової О.В. розглядається справа № 532/308/15-к щодо організації та виконання замовних вбивств міського голови міста ОСОБА_3 та судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Олександра Лободенка.

12 липня 2017 року в судовому засіданні розглядалося питання про зміну запобіжного заходу підозрюваним у цій справі колегіально та в присутності засідателів. Разом з тим, обрання міри запобіжного заходу здійснювалося суддею Логвиновою О.В. одноосібно. В результаті, суддя Логвинова О.В. фактично одноосібно дозволила звільнити з-під варти обвинуваченого громадянина ОСОБА_4 та обвинуваченого громадянина ОСОБА_5 , як організаторів та замовників вбивства міського голови міста ОСОБА_3 та судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Олександра Лободенка.

Вважаємо такі дії судді Логвинової О.В. неприпустимими та такими, що порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя.

Просимо розглянути питання про звільнення з посади та позбавлення статусу судді Київського районного суду міста Полтави Логвинової О.В., яка є головою у складі колегії суддів по справі № 532/308/15-к.»

Листами №03-01/1447 від 18 серпня 2017 року і №04-29/14-1683 від 15 серпня 2017 року керівник апарату Адміністрації Президента України і заступник голови комітету з питань правової політики та правосуддя Верховної Ради України роз`яснили міському голові м.Кременчука підстави і порядок звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді до Вищої ради правосуддя України (т.2 а.с.5,6).

Ухвалою члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Артеменко І.А. від 04 серпня 2017 року звернення депутатів Кременчуцької міської ради залишено без розгляду та повернуто скаржнику.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обнародування імені обвинуваченого у зверненні депутатів, яке мало на меті домогтися дисциплінарної відповідальності судді за дії, які видавалися депутатам незаконними, не було необхідним. Таке обнародування імені обвинуваченого органом місцевого самоврядування не є виправданим, незважаючи на те, що широкому загалу громадськості було відомо і до цього із повідомлень різних засобів масової інформації, в тому числі із трансляцій судових засідань ТРК «Візит», про фігурантів кримінального провадження.

Суд першої інстанції не встановив підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди за порушення його немайнового права на використання імені, визнавши, що сам факт визнання порушення права є достатньою компенсацією тих неприємних переживань, яких міг зазнати позивач у зв`язку з обнародуванням його імені у зверненні депутатів.

Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту порушення презумпції невинуватості та факту поширення недостовірної інформації, що порушує честь, гідність і ділову репутацію позивача.

При вирішенні питання про компенсацію витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив із складності справи, часу, витраченого адвокатом, та пропорційності задоволених вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги Кременчуцької міської ради, апеляційний суд виходить з такого.

Частинами 1, 2 статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Конституційні права особи є абсолютними і невідчужуваними та відповідно до ч.1 ст. 269 ЦК України належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Такими правами, зокрема, є передбачені статтями 294296 ЦК України право на ім`я, яке забезпечує особі правову індивідуалізацію і надає їй право вимагати від інших звертатися до неї відповідно до її імені; право на зміну імені (імені, по батькові та прізвища); право на використання імені, яке полягає у наданні фізичній особі можливості використовувати своє ім`я в усіх сферах суспільних відносин, а також передбачає певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами.

Частиною 4 статті 296 ЦК України встановлено пряму заборону на використання (обнародування) імені фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Зазначене положення є похідним від гарантованої частиною 1 статті 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до частини 2 статті 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно із частиною 3 статті 273 цього Кодексу діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Наведені положення законодавства виконують функцію забезпечення балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України.

Наявність суспільного інтересу не виключає необхідності дотримання положення частини 4 статті 296 ЦК України, адже цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації.

Більше того, частиною 7 статті 296 ЦК України передбачено можливість використання початкової літери прізвища фізичної особи у засобах масової інформації, літературних творах, і це не є порушенням її права.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року по справі № 760/20787/18 з подібними фактичними обставинами та правовідносинами.

В апеляційній скарзі підкреслюється, що прізвище та ім`я позивача за його згодою неодноразово обнародувалося попередньо у засобах масової інформації у межах висвітлення подій, що стосуються розслідування цієї кримінальної справи, і з посиланням на висновки ЄСПЛ у справі «Алєксєй Овчінніков протии Росії» (скарга №24061/04, рішення від 16 березня 2011 року), зроблений висновок про те, що інформація про ім`я і прізвище позивача на час прийняття звернення Кременчуцькою міською радою перестала бути конфіденційною і стала загальнодоступною.

На переконання апеляційного суду таке посилання не є коректним, а в апеляційній скарзі висновки ЄСПЛ висвітлені частково поза контекстом обставин справи.

У справі « ОСОБА_6 протии Росії» ЄСПЛ погодився з рішеннями національних судів Російської Федерації, які задовольнили позов осіб, імена яких і дані про приватне життя, були оприлюднені заявником у газетній статті.

Перевіряючи доводи заявника про те, що до публікації його статті з персональними даними позивачів ця інформація вже була обнародувана іншими засобами масової інформації, ЄСПЛ у пункті 49 рішення зазначив таке.

«Лише у своїй другій публікації від 17 вересня 2002 р. заявник згадав імена малолітніх правопорушників, включно ім`я прийомного онука ОСОБА_7 ., і офіційні посади його родичів. Але до цього інформація вже була обнародувана іншою газетою, і події в усіх подробицях широко обговорювалися у пресі і в Інтернеті. Під час розгляду справи в національних судах та в Європейському суді не стверджувалося, що публікації заявника містили будь-які нові персональні дані, раніше не відомі широкому загалу.

Отже, на момент другої публікації персональні дані правопорушників втратили конфіденційність і стали загальнодоступними.

Таким чином, інтерес до захисту недоторканості малолітніх правопорушників та їхніх родичів суттєво знизився, у зв`язку з чим захист конфіденційності у цьому питанні не міг представляти пріоритетну вимогу».

Далі, у пункті 50 рішення ЄСПЛ викладені такі висновки.

«Разом з тим, Європейський суд вважає, що за певних обставин обмеження щодо відтворення інформації, яка вже стала загальнодоступною, може бути виправданим, наприклад, для запобігання подальшого публічного обговорення подробиць приватного життя особи, коли таке обговорення не є частиною політичної або ж публічної дискусії з питання, яке має суспільний інтерес.

Європейський суд у зв`язку з цим нагадує, що у справах про публікації, які стосуються подробиць приватного життя з єдиною метою задовольнити цікавість окремих читачів, право особи на ефективний захист його приватного життя має пріоритет над журналістською свободою вираження думки.»

Отже, за змістом наведених правових висновків ЄСПЛ для правильного вирішення питання про виправданість та/чи правомірність згадування повного ім`я та прізвища позивача у зверненні депутатів Кременчуцької міської ради слід встановити, чи було таке обнародування частиною певної дискусії, що мала істотний суспільний інтерес.

Як вбачається з матеріалів справи, приводом для звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Президента України, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя України стало процесуальне рішення судді Логвінової О.В., ухвалене у межах розгляду кримінального провадження № 532/308/15-к.

Депутати Кременчуцької міської ради, вважаючи, що суддя порушила вимоги КПК України і ухвалила незаконне судове рішення, вимагали притягнути її до дисциплінарної відповідальності.

У зверненні відсутні твердження та/або натяки про те, що незаконність дій (рішень) судді місцевого суду певним чином пов`язана з особою одного з обвинувачених.

Отже, оскільки змістовне (смислове) навантаження цього документа (звернення) є твердженням про наявність порушень у діях (рішеннях) судді місцевого суду, то відсутні підстави для висновку про те, що обнародування повного ім`я та прізвища позивача по справі було необхідним (виправданим) для розвитку (підтримання) дискусії, що мала суспільний резонанс, і була безпосередньо пов`язана з особою позивача.

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції про те, що обнародування у зверненні повного ім`я та прізвища позивача по справі суперечить закону.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Частинами першою, другою статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників.

Згідно ст.108 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному ЗУ «Про Вищу раду правосуддя", з урахуванням вимог цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частина перша ст.62 Конституції України, а також ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод містять гарантії презумпції невинуватості, які передбачають, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Правовий механізм захисту особистого немайнового права особи визначений нормами глави 22 ЦК України.

Правові критерії правильного вирішення спорів такої категорії сформульовані у рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хужин та інші проти Росії» від 23 жовтня 2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині 2 статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині 1 цієї статті (рішення у справі «Аллен де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року, пункт 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді.

Зокрема, цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25 березня 1983 року). Разом із тим ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (рішення у справах «Аллен де Рібемон проти Франції», пункт 41; «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, пункти 4143; «Бутвевічюс проти Литви» від 26 березня 2002 року, пункт 49).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року зазначено, що частина 2 статті 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (рішення у справі «Тур`єв проти Росії» від 11 жовтня 2016 року, пункт 19).

Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини» від 3 жовтня 2002 року, пункти 54, 56; «Нештяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року, пункти 8889).

Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року, в якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, пункт 41).

Враховуючи наведені принципи (критерії), слід, перш за все, встановити чи містить звернення депутатів Кременчуцької міської ради недостовірну інформацію відносно позивача, чи є ця інформація такою, що порушує презумпцію невинуватості, тобто є твердженням про те, що позивач вчинив злочин.

У позові заявлена вимога про визнання недостовірним і таким, що порушує презумпцію невинуватості вислів: «… ОСОБА_2 організатор та замовник вбивства міського голови міста ОСОБА_3 та судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Олександра Лободенка …».

Апеляційний суд зауважує, що у тексті звернення депутатів Кременчуцької міської ради саме такий вислів відсутній, дослівно там зазначено: «В результаті, суддя Логвинова О.В. фактично одноосібно дозволила звільнити з-під варти обвинуваченого громадянина ОСОБА_4 та обвинуваченого громадянина ОСОБА_5 , як організаторів та замовників вбивства міського голови міста ОСОБА_3 та судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Олександра Лободенка».

Зміст цього речення не можна оцінювати окремо, тобто поза контекстом всього звернення депутатів.

Оцінивши зміст звернення у цілому, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що у третьому реченні четвертого абзацу тексту звернення повідомляється про звільнення з-під варти двох осіб, які обвинувачуються у вчиненні певних злочинів. Ця інформація відповідає дійсності і не є твердженням про те, що ці особи (обвинувачені) вчинили такі злочини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правомірно відкинув як неналежний доказ висновок комплексної судової лінгвістичної експертизи писемного мовлення та криміналістичної експертизи відео-,звукозапису № 367/553 від 27 лютого 2018 року (т.2 а.с.7-15).

Зазначена експертиза проведена на замовлення адвоката Лазоренка Р.І., який був представником ОСОБА_1 у цивільній справі №537/3205/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , Полтавської обласної ради про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

У межах розгляду вказаної справи об`єктом дослідження було у тому числі і звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду м.Полтави Логвінової О.В.» від 14.07.2017 року, яке містило речення подібного змісту, що і звернення депутатів Кременчуцької міської ради у частині констатації факту зміни запобіжного заходу особам, які обвинувачуються у вчиненні певних злочинів.

Аналізуючи висновок експерта, апеляційний суд звертає увагу, що експерт, мотивуючи свій висновок по питанням №5 і №6 (т.2 а.с.13 і 14 зворот), не дослідив лексичного значення слова «обвинувачений» та не обґрунтував, яким чином змінюється сприйняття значимих слів: «організатор», «замовник», «вбивство» у поєднані з порівняльним сполучником «як» і у контексті зі словом «обвинувачений». У зв`язку з чим, на переконання апеляційного суду, експерт зробив хибний висновок, що досліджуваний текст містить повідомлення про те, що суддя самостійно вирішила звільнити з-під варти особу, яка організувала і надала вказівку позбавити життя інших осіб.

Це є очевидним, оскільки вислів «особа, яка обвинувачується у вчиненні певних дій» і вислів «особа, яка вчинила певні дії» об`єктивно мають різний зміст і різне сприйняття осіб, до відома яких вони доводяться.

Тобто, оцінюючи висновок експерта у цивільній справі №537/3205/17 за критеріями ст.89, ст.110 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що цей доказ не є достовірним у розумінні ст.79 ЦПК України у зв`язку з його неповнотою і необ`єктивністю, оскільки не відображає зміст речення у контексті всього звернення.

Затверджуючи текст звернення і направляючи його відповідним державним органам, Кременчуцька міська рада як орган місцевого самоврядування реалізувала своє право, передбачене ст.107 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів». Та обставина, що текст звернення був направлений Президенту України і Верховній Раді України органам, які не уповноважені вирішувати питання щодо дисциплінарної відповідальності судді, не може свідчити про втручання у діяльність суду.

25 жовтня 2017 року суддя Київського районного суду м.Полтави звернулася до Вищої ради правосуддя України з повідомленням про втручання у діяльність судді (т.2 а.с.52 54), проте у матеріалах справи відсутнє відповідне рішення цього та або ж іншого уповноваженого органу, яким би підтверджувався факт втручання у діяльність судді, здійснення на неї тиску у межах розгляду кримінального провадження № 532/308/15-к.

У позові ОСОБА_1 заявлена вимога про покладення на Кременчуцьку міську раду обов`язку відкликати і видалити з офіційної Інтернет сторінки рішення XXIV сесії Кременчуцької міської ради VII скликання від 20 липня 2017 року, проте сам текст рішення не містить жодної інформації відносно позивача.

Законом, а саме ст.296 ЦК України, не визначено спеціального способу захисту порушеного права на використання імені, отже суд має керуватися загальним правилом, встановленим ч.2 ст.275 ЦК України, якою передбачено, що захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило.

У межах розгляду цієї справи судом встановлено факт порушення права позивача на використання його імені відповідно до ч.4 ст.296 ЦК України, яке конкретно виявилося в обнародуванні повного ім`я та прізвища позивача у додатку до рішення органу місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що текст звернення (додаток до рішення органу місцевого самоврядування) отриманий адресатами, які будь-яких рішень по суті викладеного у зверненні не ухвалювали, інформація, що міститься у зверненні, не визнана судом такою, що є недостовірною і порушує презумпцію невинуватості позивача, апеляційний суд приходить до висновку, що заявлений позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, способу його порушення та наслідкам, що настали для позивача, тобто не є ефективним.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зробив висновок про те, що сам факт визнання порушення права є достатньою сатисфакцією.

З таким висновком апеляційний суд погодитися не може, зважаючи на такі міркування.

Згідно зі статтею 201 ЦК України особистим немайновим благом, яке охороняється цивільним законодавством, є ім`я (найменування).

Частиною першою ст.275 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою третьою цього Кодексу.

Згідно п.9 ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту порушеного права.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У цій справі судом встановлений склад цивільного правопорушення: неправомірне обнародування повного імені і прізвища позивача, наслідком чого стало порушення його права на використання імені (ч.4 ст.296 ЦК України).

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин чи фактів, за яких особа може стверджувати або ж вважати, що їй заподіяно моральної шкоди.

Поза розумним сумнівом є те, що усвідомлення факту порушення свого права викликає у будь-якої особи певні негативні емоції, переживання, страджання, тощо, тривалість, інтенсивність і глибину яких можна визначити лише опосередковано через фактичні обставини. Тобто, існує презумпція заподіяння моральної шкоди.

Навіть, приймаючи до уваги те, що позивач більше п`яти років перебуває під вартою, втративши нормальні соціальні зв`язки, не заперечував проти використання його імені місцевими засобами масової інформації, було б несправедливим стверджувати, що визнання судом факту порушення права є достатньою компенсацією тих негативних моральних переживань, яких очевидно зазнав позивач у зв`язку з неправомірним обнародуванням його імені.

Враховуючи наведене, а також фактичні обставини, встановлені у цій справі, апеляційний суд, керуючись принципом розумності, визначає розмір грошової компенсації у сумі 1 000 грн.

Що стосується витрат на правову допомогу, то апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про визначення суми компенсації у розмірі 3 000 грн.

Оцінка судом обставин, передбачених ч.4 ст.137 ЦПК України, має здійснюватися, перш за все, у контексті приписів ч.1 ст.141 ЦПК України, а саме розмір судових витрат, у тому числі і витрат на правову допомогу, ставиться у залежність від розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що із дев`яти заявлених вимог судом задоволено дві, а вимога про відшкодування моральної шкоди задоволена на 0,1%, то слід визнати, що визначений судом розмір компенсації витрат на правову допомогу відповідає критерію співмірності.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 21 лютого 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, ухваливши нове рішення в цій частині.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково: стягнути з Кременчуцької міської ради на користь ОСОБА_1 1 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 21 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2020 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М. Триголов