МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/1953/13-ц
Провадження № 22-ц/812/650/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю - представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачів Пігліциної Т.В., ОСОБА_3 О ОСОБА_4 . Чебана В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2015 року, постановлену під головуванням судді Корнешової Т.В. в приміщенні суду, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є правонаступниками ОСОБА_8 , про поділ земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

03 лютого 2014р. Заводським районним судом м. Миколаєва розглянута справа та постановлено рішення, яким визначено порядок користування земельною ділянкою площею 505 кв.м. по АДРЕСА_1 наступним чином: в користування співвласника ОСОБА_5 виділено земельну ділянку площею 102,26кв.м, з яких 84,4кв.м під будівлями, в користування співвласника ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 132,56кв.м, з яких 72,44кв.м під будівлями, в спільне користування співвласників ОСОБА_5 і ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 37,87кв.м, в користування співвласника ОСОБА_8 - земельну ділянку площею 232,31кв.м, з яких 125,42кв.м під будівлями; розташування меж розподілу ділянок, входи визначено за описанням та графічним зображенням варіанту №2 у висновку №125-113 від 11.10.2013р. судової будівельно-технічної експертизи; залишено за співвласником ОСОБА_8 права проходу до своєї частини домоволодіння і земельної ділянки через ворота по АДРЕСА_1 .

30 січня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про винесення додаткового рішення по справі, посилаючись на те, що суд при ухвалені рішення в мотивувальній частині вірно зазначив, що з 24/100 частки в домоволодінні для позивача ОСОБА_5 площа частини земельної ділянки складає 102,26 кв.м., для відповідача ОСОБА_8 , виходячи з його 46/100 частин площа частини земельної ділянки складає 232,31 кв.м., для відповідача ОСОБА_2 , виходячи з її 30/100 частин - площа частини земельної ділянки складає 132,56 кв.м., але в резолютивній частині це не зазначено.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2015 року в порядку ст. 220 ЦПК України ( в редакції на час винесення ухвали) визначено порядок користування земельною ділянкою площею 505кв.м по АДРЕСА_1 наступним чином (за варіантом №2 у висновку №125-113 від 11.10.2013р. судової будівельно-технічної експертизи):

- в користування співвласника ОСОБА_5 виділити земельну ділянку площею 102,26кв.м, з яких 84,4кв.м під будівлями, що складає 24/100 ідеальних часток;

- в користування співвласника ОСОБА_2 виділити земельну ділянку площею 132,56кв.м, з яких 72,44кв.м під будівлями, що складає 30/100 ідеальних часток;

- в користування співвласника ОСОБА_8 виділити земельну ділянку площею 232,31кв.м, з яких 125,42кв.м під будівлями, що складає 46/100 ідеальних часток.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначила, що приймаючи оскаржувану ухвалу (як додаткове рішення), суд вніс зміни в резолютивну частину рішення від 03.02.2014 року зазначивши ідеальні частки співвласників земельної ділянки, як того просив позивач, але, при цьому, на відміну від рішення від 03.02.2014р. резолютивна частина ухвали була позбавлена наступного абзацу: «в спільне користування співвласників ОСОБА_5 і ОСОБА_2 виділити земельну ділянку площею 37,87 кв.м;».

Вважає, що ухвала суду фактично змінила рішення від 03.02.2014 року, а не доповнила його.

Також зазначає, що позивач, не зрозуміло яким чином, зареєстрував у приватну власність ту частину земельної ділянки, яка передана йому в особисте користування в розмір 102.26 кв.м., а частину земельної ділянки площею 37,87 кв.м., яка залишена у спільній власності так і не зареєстрував.

ОСОБА_2 намагається здійснити поділ земельної ділянки з виготовленням технічної документації та зареєструвати право власності на належну їй частку, але допущені судом в ухвалі від 16.02.2015р. порушення прав сторін по справі призводять до неможливості здійснити поділ земельної ділянки та зареєструвати право власності.

Вказавши додатково в ухвалі суду від 16.02.2015р. розмір ідеальних часток, суд залишив поза увагою спільну сумісну власність ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , тим самим зменшив площу земельних ділянок сторін виділену у користування. Згідно державного акта на землю ЯЕ №901203 сторонам по справі належить земельна ділянка площею 505 кв.м. Між тим, згідно викладеного в ухвалі від 16.02.2015р. ОСОБА_5 виділено 102.26 кв.м., ОСОБА_2 132,56 кв.м., ОСОБА_8 232,31 кв.м., що разом становить 467,13 кв.м. (102.26 + 132.56 = 232,31), вказане відрізняється від даних державного акту - 505 кв.м. та викладеного в рішенні суду від 03.02.2014р. Ця різниця виявляється за рахунок земельної ділянки 37,87 кв.м., яка виділена в спільне користування ОСОБА_5 і ОСОБА_2 згідно рішення від 03.02.2014 року. Таким чином, площі виділених у користування сторонам земельних ділянок згідно ухвали від 16.02.2015р. не відповідають розміру площі встановленої державним актом на землю, не відповідають розміру ідеальних часток, згідно варіанту №2 висновку експертизи №125-113 від 11.10.2013 року.

На думку апелянта, заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.02.2014 року винесено повністю законно та відповідно до варіанту №2 висновку судової будівельно-технічної експертизи №125-113 від 11.10.2013 р. Відсутність у цьому рішенні розміру ідеальних часток призвела до необхідності їх додаткового визначення, але прийнята ухвала від 16.02.2015р. фактично змінила рішення суду від 03.02.2014 року, а не доповнила його, в якості додаткового рішення.

Резолютивна частина ухвали від 16.02.2015р. не ґрунтується на варіанті №2 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-113 від 11.10.2013р. та змінює суть рішення від 03.02.2014 року.

Враховуючи наведене, просить скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2015 року та направити справу до суду першої інстанції для повторного розгляду питання про ухвалення додаткового рішення або змінити ухвалу, виклавши її в редакції, зазначеній нею в апеляційній скарзі.

Від позивача ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , вважаючи що, оскаржувана ухвала суду лише доповнила рішення суду від 03 лютого 2014 року інформацією про ідеальні частки співвласників земельної ділянки, не змінюючи його по суті. Як на підставу своїх вимог, апелянт зазначає неможливість зареєструвати належну їй земельну ділянку, але доказів цього не надав.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2020 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залучено до участі у справі у якості відповідачів як правонаступників померлого ОСОБА_8 .

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Як представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_9 визнав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду (як додаткове рішення) залишити без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, постановленої в порядку ст. 220 ЦПК України ( в редакції на час винесення ухвали), в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 14 ЦПК України (у редакції, що діяла на час винесення ухвали) при набранні рішенням законної сили воно є обов`язковим до виконання на всій території України.

Будь-яке судове рішення має низку властивостей. Однією із властивостей судового рішення як акту правосуддя є його незмінність. У редакції ЦПК України, яка діяла на час розгляду справи, це було закріплено у ч.2 ст. 218 ЦПК України, згідно з якою після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 220 ЦПК України (в редакції на час винесення ухвали), суд що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати;

3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 367 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 220 ЦПК України передбачено, що суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов`язковою.

Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за

умов, передбачених статтею 220 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що

ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право

звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. У порядку, визначеному статтею 220 ЦПК України, може бути ухвалено додаткове рішення й щодо заочного рішення.

Отже, додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених законом, і воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

На даний час питання щодо ухвалення додаткового рішення врегульовано ст. 270 ЦПК України.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою ОСОБА_5 звернувся до суду, він просив здійснити поділ земельної ділянки АДРЕСА_2 між співвласниками з виділенням часток співвласників. При цьому посилався на те, що співвласниками даної земельної ділянки є він та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що ними відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 04 липня 2007р. за № 13/73 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою площею 505 кв. м. Відповідно до зазначеного Державного акту земельна ділянка належить їм на підставі спільної сумісної власності, так як в Державному акті частки не зазначено. З часу оформлення сторонами права власності на земельну ділянку між ними не може скластися порядок користування нею. Згоди про добровільний поділ земельної ділянки з виділенням часток з відповідачами не досягнуто, тому він вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Однак, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2014 року позов ОСОБА_5 було задоволено частково. При цьому суд вважав доцільним визначити порядок користування спірною земельною ділянкою за варіантом №2 висновку судової будівельно-технічної експертизи №125-113 від 11.10.2013р., шляхом виділення:

в користування співвласника ОСОБА_5 земельної ділянки площею 102,26кв.м, з яких 84,4кв.м під будівлями;

в користування співвласника ОСОБА_2 - земельної ділянки площею 132,56кв.м, з яких 72,44кв.м під будівлями;

в спільне користування співвласників ОСОБА_5 і ОСОБА_2 - земельної ділянки площею 37,87кв.м;

в користування співвласника ОСОБА_8 - земельної ділянки площею 232,31кв.м, з яких 125,42кв.м під будівлями;

розташування меж розподілу ділянок, входи визначено за описанням та графічним зображенням варіанту №2 у висновку №125-113 від 11.10.2013р. судової будівельно-технічної експертизи;

залишено за співвласником ОСОБА_8 права проходу до своєї частини домоволодіння і земельної ділянки через ворота по АДРЕСА_1 .

Отже, рішенням суду першої інстанції від 03.02.2014р. не було здійснено розподіл спірної земельної ділянки між її співвласниками з виділенням кожному із них часток, а був встановлений тільки порядок користування спірною земельною ділянкою без визначення часток земельних ділянок, що передаються у користування співвласників земельної ділянки.

Задовольняючи заяву ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення та постановляючи за результатами розгляду даної заяви ухвалу замість додаткового рішення у відповідності до вимог ст. 220 ЦПК України, суд в ухвалі від 16 лютого 2015р. фактично змінив раніше ухвалене у справі судове рішення від 03.02.2014р., яке набрало законної сили, оскільки визначив порядок користування земельною ділянкою площею 505кв.м по АДРЕСА_1 (за варіантом №2 у висновку №125-113 від 11.10.2013р. судової будівельно-технічної експертизи) з визначенням часток земельних ділянок, що передаються у користування співвласників земельної ділянки, шляхом виділення:

в користування співвласника ОСОБА_5 земельної ділянки площею 102,26кв.м, з яких 84,4кв.м під будівлями, що складає 24/100 ідеальних часток;

- в користування співвласника ОСОБА_2 земельної ділянку площею 132,56кв.м, з яких 72,44кв.м під будівлями, що складає 30/100 ідеальних часток;

- в користування співвласника ОСОБА_8 земельної ділянки площею 232,31кв.м, з яких 125,42кв.м під будівлями, що складає 46/100 ідеальних часток.

При цьому не визначив яку частку становить земельна ділянка площею 37,87кв.м, яка була передана у спільне користування за рішенням суду співвласників ОСОБА_5 і ОСОБА_2 . Не зазначив про залишення за співвласником ОСОБА_8 права проходу до своєї частини домоволодіння і земельної ділянки через ворота по АДРЕСА_1 , а також про те, що розташування меж розподілу ділянок, входи визначено за описанням та графічним зображенням варіанту №2 у висновку №125-113 від 11.10.2013р. судової будівельно-технічної експертизи.

За такого ухвала суду від 16 лютого 2015р., постановлена за правилами ст. 220 ЦПК України, тобто фактично будучи додатковим рішенням, підлягає скасуванню, як постановлена в супереч вимогам ст. 220 ЦПК України та п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», як така, що змінила суть основного рішення, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Приймаючи остаточне рішення за заявою ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів вважає можливим вийти за межі апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки під час розгляду справи було встановлено неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи справу в межах підстав для ухвалення додаткового рішення, викладених ОСОБА_5 в заяві про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів вважає необхідним ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначеної заяви ОСОБА_5 , оскільки судом було винесено рішення не про розподіл земельної ділянки між співвласниками, а про визначення порядку користування земельною ділянкою, яка належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності на підставі Державного акту серія ЯЕ №901203 від 18 вересня 2007р. на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою площею 505кв. м., виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради від 04 липня 2007р. за № 13/73. Виділення земельних ділянок у користування не передбачає визначення часток переданих у користування ділянок, оскільки не припиняє спільну сумісну власність співвласників на земельну ділянку і не перетворює її у спільну часткову власність.

За такого, визначення часток виділених у користування земельних ділянок фактично призведе до зміни судового рішення, що не передбачено діючим законодавством.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_5 про ухвалення додаткового судового рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є правонаступниками ОСОБА_8 , про поділ земельної ділянки відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 травня 2020 року