ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/976/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2982/19 Категорія: 301030300 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги обох сторін на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.03.2020 (ухвалене о 14 год. 27 хв. у залі судових засідань Черкаського районного суду, повний текст складено 27.03.2020, суддя в суді першої інстанції Тептюк Є.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

в с т а н о в и в :

у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив, після уточнення вимог, визнати автомобіль марки Daewoo Lanos НОМЕР_1 , 2006 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 44600,00 грн., зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , спільною сумісною власністю подружжя сторін. При розділі вказаного спільного майна виділити автомобіль позивачу, визнавши за ним право власності на нього та стягнувши з позивача на користь відповідача грошову компенсацію за 1 / 2 частину вартості майна в сумі 22300,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що 09.09.2006 між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 19.12.2016 було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До державної реєстрації шлюбу (з вересня 2005 року) сторони проживали у найманій позивачем квартирі за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. В цей час позивач працював не офіційно, як найнятий водій для внутрішніх перевезень пасажирів на таксі, тобто по суті орендуючи транспортний засіб. Плануючи подальше спільне проживання та створення нової сім`ї, позивач та відповідач, яка в той час працювала офіційно фармацевтом у аптечному кіоску, що розташовувався у приміщенні КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги», вирішили мати власний транспортний засіб і використовувати його офіційно, для внутрішніх перевезень пасажирів на таксі, щоб отримувати спільний дохід для їх сім`ї.

Оскільки ОСОБА_1 працював неофіційно, а відповідач мала підтвердження офіційних доходів, ними спільно було прийнято рішення про придбання для вищезазначених цілей автомобілю у кредит. На початку березня 2006 року на ім`я відповідача у відділенні №362 АКІБ «УкрСиббанк» було оформлено кредитний договір №408, строком на 4 роки. За рахунок коштів даного кредиту, через автосалон ТОВ «Черкаси-Авто» сторонам було надано у користування до моменту погашення кредитних зобов`язань - спірний автомобіль Daewoo Lanos, вартістю - 47 000 грн.

У квітні 2006 року позивач був зареєстрований ФОП з основним видом діяльності по коду КВЕД 60.23.0 (діяльність нерегулярного пасажирського транспорту) та став використовувати спільний автомобіль як таксі, для утримання сім`ї та виплати щомісячних платежів по погашенню зобов`язань за кредитним договором.

Під час спільного проживання з відповідачем та на даний момент спірним автомобілем користується виключно позивач. Він сплачував кошти по кредитних зобов`язанням, які взяла на себе відповідач для отримання у власність автомобіля, оскільки у сторін народилася дитина і відповідач здійснювала догляд за сином, до досягнення ним 3-х річного віку, а позивач був змушений працювати один щоб утримувати сім`ю. Відповідач не мала права керувати транспортними засобами у зв`язку із відсутністю посвідчення водія.

У 2008 році позивач продав частину належної йому квартири та отримав кошти в сумі - 5 000 грн., які 26.08.2008 було перераховано на його депозитний рахунок в АТ «УкрСиббанк» і 23.02.2009 року знято в сумі - 10 000 грн., з метою повного погашення та припинення зобов`язань за кредитним договором для придбання спірного автомобіля.

26.04.2011 проведено державну реєстрацію права власності автомобіля за відповідачем.

На сьогодні сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спірного автомобіля. В натурі це майно поділити не можливо, спільне його використання є також неприйнятним в силу того, що сторони припинили спільне проживання. Єдиним способом вирішення спору щодо користування даним спільним майном, на думку позивача, є сплата ним на користь відповідача грошової компенсації за 1 / 2 частину ринкової вартості автомобіля та визнання за ним права власності на це майно з припиненням права спільної сумісної власності.

Позивач додатково зазначає про те, що спільний автомобіль протягом тривалого часу і на сьогодні утримується ним самостійно та є єдиним джерелом його заробітку (таксі). Після розлучення син залишається проживати разом зі позивачем та адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на його утриманні. Дитина займається у секції футболу і проходить випробування в футбольній академії ФК «Динамо Київ», що передбачає часті поїздки на тренування до міста Київ, які позивач забезпечує сину, виключно за допомогою даного транспортного засобу.

Позивач вніс на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі половини його ринкової вартості, що визначена звітом про проведення незалежної оцінки ринкової вартості КТЗ, у сумі 22 300 грн.

Такі обставини стали підставами для звернення з цим позовом до суду для захисту прав позивача, як співвласника спільного майна сторін.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17.03.2020 позовні вимоги у справі задоволено частково та визнано автомобіль марки Daewoo Lanos НОМЕР_1 , сірого кольору, 2006 року виписку, державний номерний знак НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та вирішено здійснити поділ майна, а саме - визнано за ОСОБА_1 право власності на 1 / 3 частку вказаного автомобіля, визнано за ОСОБА_2 право власності на 2 / 3 частки автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 384,20 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Суд вказав, що позивач у справі не довів обґрунтування своїх вимог про наявність у нього доходу для придбання спірного автомобіля, у той час як відповідач відповідний дохід мала. З цих підстав при поділі спільного майна суд вирішив відійти від рівності часток подружжя та визнав право власності за позивачем на 1 / 3 частину автомобіля, а за відповідачем - на 2 / 3 частини. Беручи до уваги, що відповідач заперечує проти отримання компенсації за спірний автомобіль, суд визнав ідеальні частки подружжя в праві власності та це майно без його реального поділу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, сторона позивача 27.04.2020 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення часток сторін у праві власності на майно при його поділі та розділити автомобіль в рівних частках по 1 / 2 частині кожній зі сторін, виділити автомобіль позивачу, визнавши на нього право власності за позивачем, та стягнути з позивача на користь відповідача 1 / 2 частину вартості майна в розмірі 22300,00 грн.

В обґрунтування вказано на те, що згідно ст.70 СК України частки у праві власності на спільне майно подружжя є рівними. Обґрунтування позовних вимог (в частині наявності доходу у позивача для придбання автомобіля та необхідності цього майна позивачу для перевезення дитини та здійснення підприємницької діяльності у сфері таксі) свідчать про участь позивача в придбанні спірного автомобіля, отже суд помилково відступив від рівності часток подружжя у праві власності на це майно та не виділив автомобіль у власність позивачу зі стягнення з нього на користь іншого співвласника відповідної грошової компенсації. Доходи відповідача свідчать про те, що вона не мала можливості самостійно при придбанні автомобіля одноразово сплатити 10000,00 грн., які сплатив позивач самостійно, продавши попередній автомобіль та одержавши кошти від діда. Кредит особисто погашав тільки позивач, а відповідач взагалі не знала умов кредитування та розміру внесків.

Також на це рішення суду через відділення поштового зв`язку 23.04.2020 подала апеляційну скаргу відповідач, вказавши, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просила рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вказано на те, що автомобіль придбано відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачем, яким не заявлялася вимога про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу за період часу, коли одержувався кредит на придбання автомобіля та відбулася його купівля. Отже вимоги про визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності сторін задоволені бути не можуть, так як суд не розглядав вимоги про встановлення юридичного факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу у момент набуття майна у власність відповідачем. Цей факт суд встановив, пославшись на показання свідків, які є друзями позивача. Спірний автомобіль зареєстровано за відповідачем з 24.03.2006 по теперішній час, що підтверджується довідкою начальника ТСЦ №7141 в Черкаській області від 21.01.2020 №31/23/41-149. Банк прийняв цей автомобіль у заставу від відповідача, як його власника. Позивач не мав доходів для придбання автомобіля. суд стягнув половину витрат на сплату судового збору з відповідача на користь позивача, попри те, що позовні вимоги задоволено на 1 / 3 частину. Суд не надав оцінку доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що 24.03.2006 на ім`я відповідача ОСОБА_2 у відділенні №362 АКІБ «УкрСиббанк» оформлено кредитний договір №408, строком на 4 роки. За рахунок коштів кредиту через автосалон ТОВ «Черкаси-Авто» ОСОБА_2 придбала автомобіль марки Daewoo Lanos НОМЕР_1 , сірого кольору д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 . Дана обставина також підтверджується даними листа з Територіального сервісного центру №7141 РСЦ МВС в Черкаській області від 21.01.2020 року №31/23/41-149, згідно якого автомобіль Daewoo Lanos, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 зареєстровано за ОСОБА_2 з 24.03.2006 року по даний час.

Вартість автомобіля на момент придбання становила 47000,0 грн.

Позивач пояснив суду те, що він проживав з відповідачем у квартирі своєї матері однією сім`єю без укладення шлюбу, починаючи з листопада 2005 року та вів з нею спільне господарство.

09.09.2006 між сторонами справи був укладений шлюб, від якого вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Станом на дату укладання шлюбу залишок заборгованості за кредитом за спірний автомобіль становив 32550 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом ОСОБА_2 (Т. 1, а.с. 61). Повністю заборгованість за кредитом була погашена 22.08.2008, що підтверджується відповідною довідкою-розрахунком (Т. 1, а.с. 62).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.12.2016, яке набрало законної сили 03.01.2017, шлюб між сторонами було розірвано (Т.1, а.с. 8).

Позивач ОСОБА_1 має право на керування транспортними засобами, категорії В та В1 з 06.01.1998 по 06.09.2048 року, що підтверджується посвідченням водія НОМЕР_4 (Т.1, а.с. 11).

30.11.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений та нотаріально завірений договір оренди спірного автомобіля, згідно якого ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 спірний автомобіль в оренду на 10 років. У вказаному договорі сторони зазначають, що спірний автомобіль є об`єктом спільної власності подружжя (Т. 1 а.с. 80).

Відповідно до звіту №МV-191202-01 про проведення незалежної оцінки ринкової вартості КТЗ, а саме автомобіля Daewoo Lanos НОМЕР_1 , 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , який проведено ФОП ОСОБА_7 02.12.2019, ринкова вартість автомобіля без урахування ПДВ складає 44600 грн. (Т.1, а.с. 12-35).

Згідно витягу з ЄДРПОУ ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП з 10.04.2006, який здійснює діяльність з нерегулярного пасажирського транспорту. 24.11.2015 підприємницьку діяльність припинено (Т.1, а.с. 36-37).

14.11.2011 ПП ОСОБА_1 отримана ліцензійна картка Серії НОМЕР_6 до ліцензії серії НОМЕР_5 на внутрішні перевезення пасажирів на таксі, зі строком дії: 19.12.2011-необмежений (Т.1, а.с. 39).

Відповідно до довідки від 12.12.2019 №691 «Комітету мікрорайону «Придніпровський», ОСОБА_1 та його неповнолітній син - ОСОБА_3 дійсно проживають у АДРЕСА_1 в складі двох осіб з 2016 року по даний час, згідно акту опитування сусідів від 12.12.2019 №690 (Т.1, а.с. 38).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу частини будинку від 21.08.2008 ОСОБА_1 продав належну йому 1 / 9 частину квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_9 за 5000 грн. (Т.1 а.с. 40).

З копії виписки з банку від 29.09.2017 слідує, що 26.08.2008 ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок 10000,0 грн.(Т.1, а.с. 41).

З відомостей ДРФОПП ДФС України та індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ вбачається, що ОСОБА_2 в період з 2004 року по даний час офіційно працювала, отримувала заробітну плату та сплачувала податки та внески до відповідних фондів. (Т.1, а.с. 88-95).

Посилаючись на вищенаведене, позивач у справі стверджує про те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя сторін у справі, як придбаний під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, отже вони мають по 1 / 2 частині у праві власності на нього. Оскільки цим автомобілем користується позивач для перевезення спільної дитини сторін та він йому необхідний для заробітку, позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль, стягнувши на користь іншого співвласника половину його вартості.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Такі ж положення містить ч.2 ст.372 ЦК України.

Крім того, частиною 1 статті 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно роз`яснень п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що за позицією ВС, викладеною, зокрема, у постанові від 17.04.2020 у справі №686/4314/15-ц, вбачається, що за правилами ч.1 ст.74 СК України (аналогічні положення містить також ч.4 ст.368 ЦК України), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти.

Тобто, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна суд зазвичай встановлює факти створення (придбання) такого майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовує час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

З урахуванням вищенаведених норм права та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у справі про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін у справі, так як його було придбано за час їх спільного проживання однією сім`єю зі спільним веденням господарства та кредит за вказаний автомобіль погашався за їх спільні кошти, з метою здійснення позивачем на вказаному автомобілі підприємницької діяльності, що наданими відповідачем доказами не спростовується.

При цьому сторони пояснили суду, що на момент придбання вказаного майна, у відповідачка не мала права керування транспортними засобами, яке отримала значно пізніше, тому користувалася вказаним автомобілем за призначенням лише разом з ОСОБА_1 .

При цьому слід врахувати, що в п.п.4, 5 договору оренди автомобіля від 30.11.2011, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Циндою Л.М. (а.с.80), його сторони ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) зазначили, що автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_1 , 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , та є предметом цього договору перебуває у спільній власності сторін, тому підписання цього договору свідчить про згоду співвласника майна- чоловіка ОСОБА_1 із передачею майна в оренду, як об`єкта їх спільної сумісної власності подружжя. Орендар свідчить, що цей факт доведений до його відома. Сторони договору є подружжям і діють за взаємною згодою.

Відповідачкою вказаний факт її визнання у нотаріальному порядку спірного автомобіля їх спільною сумісною власністю з її чоловіком ОСОБА_1 жодним чином не спростовано належними доказами.

Крім того, після набуття у власність автомобіля у березні 2006 року сторони одружились на початку вересня цього ж року та в подальшому разом несли обов`язок по сплаті кредиту за автомобіль, який становив 32 550 грн.

Згідно витягу з ЄДРПОУ №23145317 (а.с.36-37) позивач ОСОБА_1 є з 10.04.2006 ФОП з видом діяльності нерегулярний пасажирський транспорт.

Суду не було надано доказів того, що на момент реєстрації вказаного суб`єкта господарювання позивач мав у власності інші транспортні засоби для здійснення такого виду діяльності чи перебував у правовідносинах, які б надавали можливість використовувати чужі транспортні засоби для здійснення господарської діяльності з пасажирського транспорту.

Отже доказів того, що спірний автомобіль не використовувався позивачем як засіб для здійснення господарської діяльності з пасажирського транспорту, у матеріалах справи немає.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника-відповідача про те, що у справі не заявлялася вимога про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу за період часу, коли одержувався кредит на придбання автомобіля та відбулася його купівля, отже вимоги про визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності сторін задоволені бути не можуть, з урахуванням такого.

Як вказав ВС у постанові від 29.05.2019 у справі №522/19610/15-ц ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

З урахуванням наведеного апеляційний суд звертає увагу скаржника-відповідача на те, що для вирішення по суті вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності (як у цій справі) суду необхідно встановити на підставі наданих сторонами доказів обставини щодо часу набуття майна у власність (під час шлюбу - ч.1 ст.60 СК України, чи під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - ч.1 ст.74 СК України) та обставини щодо того за чиї кошти було набуто це майно.

Таким чином встановлення факту набуття майна, про визнання якого об`єктом спільної сумісної власності вирішується питання за позовною вимогою у справі, під час спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без укладення шлюбу входить до предмету доказування у справах про поділ спільного майна між співвласниками, така ж позиція викладена в постанові ВС від 17.04.2020 у справі №686/4314/15-ц.

При цьому слід врахувати, що згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Крім того, за змістом ст.ст.1, 5 ЦПК України завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист прав, свобод та інтересів особи. За таких обставин формальне відхилення вимог про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ внаслідок відсутності вимоги про встановлення факту, який і так входить до предмету доказування в такій категорії справ буде помилковим та таким, що не відповідатиме завданням цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Також не можна погодитися з апеляційними доводами відповідача про те, що факт спільного проживання сторін справи однією сім`ю без укладення шлюбу суд встановив, пославшись лише на показання свідків, які є друзями позивача, адже інших доказів, які б свідчили про відсутність підстав для такого висновку суду, сторони у справі не надали. Скаржником не наведено обставин, які б свідчили, що показання свідків, на які послався суд, є недостовірними. Крім того, суд послався і на інші докази у справі, встановлюючи факт спільного проживання сторін як подружжя з листопада 2005 року до 0909.2006 року, а саме: проживання сторін в квартирі матері позивача, спільне придбання автомобіля, яким вони користувалися спільно у сімейних цілях, а позивач ще і для отримання доходу, подальшою реєстрацією шлюбу та народженням спільної дитини.

Апеляційні доводи відповідача про те, що спірний автомобіль зареєстровано за відповідачем з 24.03.2006 по теперішній час, що підтверджується довідкою начальника ТСЦ №7141 в Черкаській області від 21.01.2020 №31/23/41-149 та про те, що банк прийняв цей автомобіль у заставу від відповідача, як його власника, також не спростовують наведеного висновку суду, адже згідно ст.65 СК України щодо спільного майна подружжя діє за взаємною згодою, навіть попри те, що учасником відповідних правовідносин щодо спільного майна є один з його співвласників.

Крім того, у цій справі сторони у чинному правочині, який посвідчено нотаріально, самостійно та добровільно визначили спірний автомобіль як об`єкт права спільної сумісної власності (договір оренди автомобіля від 30.11.2011 на а.с.80).

Слід відхилити посилання скаржника-відповідача на те, що позивач не мав доходів для придбання автомобіля, адже це суперечить матеріалам справи, поясненням сторін та за вимогами ч.1 ст.60 СК України відсутність доходу у одного із членів сім`ї не є перешкодою для виникнення у нього права власності на спільне майно подружжя. Натомість якщо один із співвласників вважає, що таке майно придбане за його особисті кошти, він має це доводити, що відповідає приписам п.3 ч.1 ст.57 СК України.

Апеляційний суд відхиляє вказівку відповідача в її апеляційній скарзі на те, що суд не надав оцінку доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов, адже відповідні доводи учасника судового розгляду були враховані судом при вирішенні спору у справі. Крім того, відповідач мала можливість висловити всі свої заперечення проти позовних вимог і в апеляційному суді при оскарженні рішення суду першої інстанції.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в цій справі про необхідність відступу від засади рівності часток у праві спільної сумісної власності сторін на майно, апеляційний суд враховує таке.

Частинами 2, 3 статті 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У даній справі суд вказав, що підставою для відступу від рівності часток у праві власності на спільне майно є відсутність у позивача доходів для погашення кредиту та, відповідно, наявність заробітку у відповідача.

Однак з такими висновками суду погодитися не можливо, адже ч.1 ст.60 СК України встановлює, що сама по собі відсутність доходу у одного із членів сім`ї не є перешкодою для виникнення у нього права власності на спільне майно подружжя.

Доказів того, що позивач не дбав про матеріальний добробут сім`ї, ухилявся від обов`язку матеріально забезпечувати дитину чи дружину, нищив спільне майно тощо у матеріалах справи не має. Отже підстав для відступу від рівності часток співвласників у праві власності на спільне майно у суду не було, а відповідні висновки суду суперечать ч.2 ст.70 СК України.

В цій частині апеляційні доводи позивача заслуговують на увагу.

Одночасно слід відхилити посилання позивача на те, що спірний автомобілем користується позивач для перевезення спільної дитини сторін та він йому необхідний для заробітку не свідчать про необхідність відступу від рівності часток у праві власності сторін на майно, адже згідно ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У даному випадку у матеріалах справи відсутні докази того, що син сторін у справі неналежним чином утримується батьками та, що спірний автомобіль, у разі його виділення позивачу, допоможе в даному аспекті.

Позивач у справі просить про припинення власності на спільне майно у відповідача із сплатою відповідної грошової компенсації.

Однак відповідно до ч.4 ст.71 ЦПК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою. При цьому вказана норма має пріоритет в застосуванні як спеціальна при поділі спільного майна подружжя перед загальною нормою ст.365 ЦК України.

У даному випадку інший співвласник спірного автомобіля (відповідач) категорично заперечує проти передачі майна позивачу зі сплатою грошової компенсації, отже вимоги позивача про припинення права власності відповідача на спільне майно із сплатою позивачем грошової компенсації є такими, що суперечать положенням ч.4 ст.71 СК України, про що вірно вказав суд першої інстанції, вирішуючи спір у цій частині.

Апеляційні доводи позивача за наявності заперечень у другого з подружжя щодо одержання грошової компенсації за припинення права спільної сумісної власності на майно, не свідчать про наявність у суду правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог, адже це суперечитиме вищенаведеним положенням ч.4 ст.71 СК України.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.03.2020 у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання за кожною зі сторін права власності на 1 / 2 частину спірного майна.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат сторін у справі, апеляційний суд враховує таке.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України - судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням вирішення спору у справі апеляційний судом позовні вимоги задоволено на 50%, отже з відповідача на користь позивача слід стягнути половину витрат по оплаті судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, тобто 384,20 грн.

Обидві сторони за розгляд їх апеляційних скарг сплатили по 1152,60 грн., отже з кожної зі сторін на користь іншої сторони слід стягнути по половині вказаної суми, тобто по 576,30 грн.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову (як у цій справі), у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням наведеного слід звільнити сторони від обов`язку по сплаті одна одній судового збору за розгляд їх апеляційних скарг, так як вимоги у справі задоволено частково на 50 %.

Далі, витрати відповідача у справі на правничу допомогу підтверджуються тим, що 20.01.2020 між ОСОБА_2 та адвокатом Бердник В.В. був укладений договір №2/01/20 про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначався за домовленістю сторін, шляхом укладення додаткової угоди. Відповідно до додаткової угоди від 20.01.2020 сторони погодили гонорар у сумі 5000 грн.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що в даному випадку з позивача на користь відповідача слід стягнути половину понесених витрат на правничу допомогу, що становить 2500,00 грн.

Крім того, позивач у первісній позовній заяві не вказав про очікувані судові витрати. Однак у послідуючому в уточненій позовній заяві від 07.02.2020 позивач вказав, що орієнтовна сума судових втрат складає 768,40 грн. судового збору та 6000 грн. витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги у справі розглянуто судом саме з урахуванням зроблених позивачем уточнень.

З матеріалів справи вбачається, що 15.12.2019 між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Лінник М.С. було укладено договір про надання юридичних послуг. Обумовлений договором гонорар адвоката складає 6000 грн. 18.03.2020 адвокатом Лінником М.С. та ОСОБА_1 складено та затверджено розрахунок послуг. Так усна консультація та підписання договору про правничу допомогу склала 2000 грн. за 2 години; вивчення та правовий аналіз наданих клієнтом матеріалів - 500 грн. (1 година); складання позовної заяви та подача її до суду - 1500 грн. (3 години); уточнення позовних вимог та подача документів до суду - 500 грн. (1 година); опрацювання чинного законодавства з приводу предмета спору - 1000 грн. (2 години); підготовче судове засідання - 500 грн. (1 година); судові засідання - 1000 грн. (2 години). До розрахунку приєднано акт виконаних робіт від 18.03.2020 та копію квитанції від 15.12.2019 щодо сплати ОСОБА_1 6000 грн. ОСОБА_11 за юридичні послуги.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що в даному випадку з відповідача на користь позивача слід стягнути половину понесених витрат на правничу допомогу, що становить 3000,00 грн.

На підставі ч.10 ст.141 ЦПК України, зарахувавши зустрічні обов`язки сторін по оплаті одна одній понесених витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача слід стягнути 500,00 грн. у відшкодування понесених судових витрат на правничу допомогу.

В остаточному підсумку з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 884,20 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу та судовий збір, а в решті сторони слід звільнити від сплати одна одній інших судових витрат, зарахувавши зустрічні обов`язки по їх оплаті.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги позивача та відповідача - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.03.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки Daewoo Lanos НОМЕР_1 , 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , вартістю 44600,00 грн., зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину автомобіля марки Daewoo Lanos НОМЕР_1 , 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1 / 2 частину автомобіля марки Daewoo Lanos НОМЕР_1 , 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 884,20 грн. у відшкодування понесених судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством - п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України.

Повну постанову складено 20.05.2020.

Суддя-доповідач

Судді