ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6451/20 Справа № 204/146/20 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Вказувала, що вона, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 квітня 2015 року, набула право власності на будинок АДРЕСА_1 . Вона в зазначеній квартирі не проживає, однак сплачує комунальні послуги, обсяг витрат на які, за період 01 січня 2016 року по 27 квітня 2019 року, склав 15 090 грн.24 коп., в свою чергу відповідач по справі ОСОБА_2 був чоловіком спадкодавиці та продовжив проживати у зазначеному будинку після її смерті, однак взагалі не сплачує комунальні послуги, якими фактично одноосібно користується та не відшкодовує їй витрати по їх сплаті, у зв`язку з чим вона була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 090 грн.24 коп. та судовий збір у розмірі 768 грн.40 коп.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована наступним: місцевий суд не врахував, що матеріалами справи підтверджено факт того, що відповідач зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 ; позивачем надано разом з позовною заявою документи на підтвердження того, що особа, яка здійснювала оплату житлово-комунальних послуг є її матір`ю, грошові кошти сплачувала її матір за домовленістю з нею; якщо суд вважав, що судове рішення вплине на права та обов`язки ОСОБА_3 , він міг з власної ініціативи залучити її до участі у справі.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 414 від 28 квітня 2015 року (а.с.28).

Судом першої інстанції також встановлено, зокрема з доданих позивачем до позову банківських виписок та квитанцій, громадянкою ОСОБА_3 , за період з 01 січня 2016 року по 27 квітня 2019 року сплачувалися комунальні платежі за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7,26-27), в свою чергу в доданих квитанціях про сплату комунальних послуг відправник коштів зазначений як « ОСОБА_4 » (а.с.8-25).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано та матеріали справи не містять будь-яких доказів проживання відповідача ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 протягом періоду, зазначеного позивачем (01 січня 2016 року по 27 квітня 2019 року), та як наслідок споживання зазначеною особою житлово-комунальних послуг. Окрім того, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано будь-яких доказів сплати особисто нею коштів за житлово-комунальні послуги, та як наслідок права вимоги до осіб, які їх фактично споживали та проживали у будинку, оскільки відповідно до банківських документів - кошти були сплачені ОСОБА_3 , яка будь-яких вимог не заявляла та до участі у справі не залучалася.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.

Згідно зі статтею 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 з 17 травня 2002 року (а.с.37), а тому посилання суду на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів проживання відповідача в спірному будинку є безпідставними.

Втім, підстав вважати, що позивач, оплативши витрати за житлово-комунальні послуги, в тому числі за відповідача, який зареєстрований та проживає у її будинку, має право вимагати стягнення вартості витрат, понесених нею на утримання майна немає, оскільки матеріали справи свідчать про те, що грошові кошти сплачувались іншою особою, жодна з наданих позивачем квитанцій не свідчить про те, що грошові кошти сплачені саме ОСОБА_1 , а матеріали справи не свідчать про наявність усної згоди між позивачем та іншими особами щодо сплати комунальних послуг як на тому наполягав апелянт.

За таких обставин, місцевий суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов до правильного висновку про те, що підстави для стягнення грошових коштів відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.