ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 травня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/13084/19

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/483/20

Суд у складі:

головуючого - судді Євстафіїва О.К.,

суддів: Бечка Є.М., Іванової Г.П.,

за участю секретаря Кривопиші Я.О.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Державна казначейська служба України,

на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2020 року; час, місце ухвалення і дата складання повного його тексту: 13.01.2020, м. Чернігів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України (далі за текстом - ДКСУ) й Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі за текстом - ГУПФУ в Чернігівській області), в якому, після збільшення позовних вимог, просив:

- визнати, що протиправні дії ГУПФУ в Чернігівській області, які були предметом розгляду у справі № 750/2867/16-ц, призвели до тривалого відновлення порушеного права ОСОБА_1 і до завдання йому матеріальної шкоди у сумі 7038 грн 08 коп., що складається з 3% річних у розмірі 1308 грн 08 коп. і інфляційних втрат у розмірі 5730 грн;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 вищевказану шкоду в розмірі 7038 грн 08 коп. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів, комісійної винагороди. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.06.2016 у справі № 750/2867/16-ц, яке ухвалою апеляційного суду від 07.06.2016 залишене без змін, з ГУПФУ в Чернігівській області на його користь стягнуто 15000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. 18.08.2016 органами ДКСУ було прийнято для виконання виконавчий лист, виданий на виконання названого рішення, а також копію цього рішення, і воно було виконане 16.10.2019. Отже відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і ст. 625 ЦК України ОСОБА_1 належить отримати компенсацію в розмірі 3% річних у сумі 1308 грн 08 коп., яку ДКСУ нараховано, але не виплачено, та збитки внаслідок інфляції за період з 07.06.2016 (дата набрання законної сили рішенням суду у справі № 750/2867/16-ц) по 16.10.2019 (дата виплати коштів на виконання цього рішення).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виконання судового рішення у справі № 750/2867/16-ц в розмірі 3% річних - 1308 грн 08 коп. та збитки внаслідок інфляції у розмірі 5730 грн 00 коп., а всього 7038 грн 08 коп., шляхом безспірного списання коштів ДКСУ з єдиного казначейського рахунку без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів, комісійної винагороди; в іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалюючи це рішення, суд І інстанції виходив з того, що оскільки ДКСУ протягом трьох місяців не перерахувала ОСОБА_1 кошти за рішенням суду у справі № 750/2867/16-ц, то йому згідно з ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» належить компенсація в розмірі 3% річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а також відшкодування збитків внаслідок інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі ДКСУ просить скасувати вказане рішення та ухвалити рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

- оскільки дії ДКСУ, які є об`єктом розгляду у цій справі, у судовому порядку незаконними не визнано, то для вирішення справи не може бути застосовано ст. 1173 ЦК України;

- Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та інші нормативні акти, що регулюють спірні правовідносини, не передбачають виплати інфляційних втрат за порушення строку перерахування відповідно до названого Закону коштів на виконання судових рішень;

- строк виплати компенсації у зв`язку з порушенням термінів перерахування коштів за рішенням суду не встановлено. Натомість пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень БК України і пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабміну України від 03.08.2011 № 845, передбачено перерахування відповідних коштів у порядку черговості надходження документів про їх стягнення;

- суд І інстанції не врахував правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 25.06.2018 № 910/13889/17 і у Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає відхиленню.

Так, у справі встановлено наступне.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.06.2016 у справі № 750/2867/16-ц, що набрало законної сили 04.07.2016 і у якому виправлено описку ухвалою від 28.07.2016, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 15000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди (копії цих рішення та ухвали на арк. 45-47, 16).

10.08.2016 Деснянським районним судом м. Чернігова на виконання рішення суду від 07.06.2016 у справі № 750/2867/16-ц видано виконавчий лист (його копія на арк. 17).

18.08.2016 ОСОБА_1 звернувся до Управління ДКСУ в Чернігівській області із заявою про виконання вказаного вище судового рішення, що підтверджено копією цієї заяви (арк. 18).

Із листа ДКСУ від 25.10.2019 № 5-11-11/118421 вбачається, що згадані кошти в сумі 15000 грн 00 коп. перераховано ОСОБА_1 16.10.2019 (копія цього листа на арк. 30-31).

18.10.2019 позивач звертався до ДКСУ із заявою, в якій вимагав нарахувати й виплатити 3% річних та втрату частини доходів внаслідок інфляції у зв`язку з порушенням строку виконання судового рішення у справі № 750/2867/16-ц (копія цієї заяви на арк. 29). Згідно з рішенням про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 25.10.2019 № 47, сума нарахованої ОСОБА_1 компенсації становить 1308 грн 08 коп. (копія цього рішення на арк. 32). Вищезгаданим листом ДКСУ повідомила ОСОБА_1 про нарахування йому компенсації у сумі 1308 грн 08 коп. за порушення строку перерахування коштів в розмірі 15000 грн 00 коп. на виконання рішення суду у справі № 750/2867/16-ц (копія цього листа на арк. 30-31).

Згідно з розрахунком, який виконано позивачем, за період з дати набрання рішенням у справі № 750/2867/16-ц законної сили (04.07.2016) по дату виплати на його виконання коштів (16.10.2019) розмір інфляційних втрат становить 5730 грн 00 коп. (арк. 4).

Аналізуючи надані докази і норми права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу на виконання судових рішень, про які йдеться у цьому Законі, здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частина 1 ст. 5 цього ж Закону приписує, що у разі, якщо ДКСУ за наявності всіх необхідних документів та відомостей протягом 3 місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі 3% річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. З цих приписів і встановлених судом обставин, які описано вище, випливає, що ДКСУ мала виконати судове рішення у справі № 750/2867/16-ц до 18.11.2016, але воно його виконало через 3 роки і майже 2 місяці після спливу цього терміну. Доказів про те, що порушення згаданого строку сталося внаслідок відсутності у ДКСУ всіх необхідних для виконання рішення документів та відомостей, у справі нема. Отже за порушення строку виконання виконавчого листа у справі № 750/2867/16-ц за період прострочення його виконання суд законно стягнув з ДКСУ компенсацію у розмірі 3% річних в сумі 1308 грн 08 коп. (стягнення її саме у цьому розмірі ніким не оспорюється).

Доводи ДКСУ щодо того, що законодавство не встановлює строків виплати компенсації у зв`язку з порушенням строків перерахування коштів за рішенням суду, апеляційний суд відкидає, так як ця обставина на суть спору між сторонами не впливає.

Стосовно вимог про стягнення втрат внаслідок інфляції апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, адекватність відшкодування зменшиться, якщо його буде виплачено без урахування різних обставин, спроможних призвести до зменшення його вартості (рішення у справі «Вассерман проти Росії» (Wasserman v. Russia (№ 2)). ОСОБА_1 надано суду детальний розрахунок інфляційних втрат, що ґрунтується на офіційних відомостях, а ДКСУ його правильність не заперечила. Тому суд не має підстав вважати цей розрахунок необґрунтованим.

Отже оскражуване рішення є законним. Доводи апеляційної скарги судом відкидаються як такі, що суперечать вищенаведеному, і з наведених нижче підстав. Так:

- посилання ДКСУ на те, що його дії, які є об`єктом розгляду у цій справі, у судовому порядку незаконними не визнано, у зв`язку з чим для вирішення справи не може бути застосовано ст. 1173 ЦК України, є юридично неспроможними;

- суд І інстанції не врахував правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 25.06.2018 № 910/13889/17, в силу ч. 1 ст. 3 ЦПК України і правові позиції, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001, так як вони спірні правовідносини не регулюють.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але вона може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня її складення.

Головуючий: Судді: