Справа № 583/780/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Ярошенко Т.О.

з участю секретаря судового засідання Артеменко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Охтирка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (місце реєстрації АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог.

07.04.2017 року позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду. Свої вимоги мотивувала тим, що 10.10.2016 року у м. Охтирка сталася ДТП, під час якої ОСОБА_2 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив наїзд на автомобіль марки «Suzuki Geo Tracker» державний номер НОМЕР_4 , в якому за кермом перебував її чоловік ОСОБА_4 , а вона з малолітньою дочкою ОСОБА_5 знаходилась на передньому пасажирському сидінні. В результаті ДТП позивачка та її чоловік отримали легкі тілесні ушкодження, а дочка ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи від 13.01.2017 року № 21 є небезпечними для життя. У зв`язку із вказаною ДТП ОСОБА_2 пред`явлено обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а позивачку визнано потерпілою у кримінальному провадженні, в тому числі і як законного представника малолітньої дочки. 25.10.2016 року ОСОБА_2 подарував своїй матері ОСОБА_3 Ѕ частину належного йому на праві приватної власності житлового будинку по АДРЕСА_2 , загальна площа житлового будинку, частка якого дарується, складає 195 кв.м, житлова площа 102,4 кв.м. На переконання позивачки, відповідачі, укладаючи договір дарування Ѕ частини житлового будинку, заздалегідь знали, що договір дарування не буде виконаний, тобто мали на меті інші цілі, ніж передбачені правочином, їх внутрішня воля не відповідала зовнішньому її прояву та направлена на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близької родички з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди потерпілим у ДТП. Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним договір дарування Ѕ частки житлового будинку по АДРЕСА_2 , який було укладено 25.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М.

Процесуальні дії у справі та аргументи сторін.

07.04.2017 року ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області Ковальової О.О. у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду на 14.04.2017 року (а. с. 14).

14.04.2017 року за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 24.04.2017 року (а. с.22).

24.04.2017 року за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 15.05.2017 року (а. с. 71-72).

15.05.2017 року в зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 23.05.2017 року (а. с. 86).

23.05.2017 року в зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 08.06.2017 року (а. с. 94).

08.06.2017 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області зупинено провадження у справі до прийняття рішення по кримінальному провадженню №0000834 за правовою кваліфікацією ч.2 ст. 286 КК України щодо ОСОБА_2 (а.с. 99).

08.01.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області поновлено провадження у даній справі та призначено до розгляду на 18.02.2020 року (а. с. 112).

Відповідачкою ОСОБА_3 25.02.2020 року подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що внаслідок ДТП, яка мала місце 10.10.2016 року ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді тяжкої відкритої черепно-мозкової травми, лінійного перелому луски лобної кістки зліва з переходом на лобну пазуху та медіальну стінку очниці, перелому луски скроневої кістки зліва з переходом на основу черепа в ділянці середньої черепної ямки, гемо синусу лобних, основної та решітчастої пазух, обширної м`якотканинної гематоми в лобній ділянці переважно зліва та лівій параорбітальній ділянці, які згідно з висновком судово-медичної експертизи є небезпечними для життя і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. В зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_2 втратив можливість утримувати належне йому нерухоме майно. 27.01.2017 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру, а договір дарування належної йому частини житлового будинку по АДРЕСА_2 укладений 25.10.2016 року, тобто до початку досудового розслідування кримінального провадження відносно нього. Крім того, на момент укладення спірного правочину його вина у ДТП не була встановлена обвинувальним вироком суду, який ухвалено Охтирським міськрайонним судом Сумської області 09.04.2019 року. До того ж у 2014 році ОСОБА_2 склав боргову розписку, за якою на будівництво спірного будинку отримав грошові кошти, які зобов`язався повернути, а в разі неповернення відчужити своє нерухоме майно на користь кредитора за першою вимогою. З метою гарантії повернення заборгованості за будівництво будинку, ОСОБА_2 27.11.2014 року склав заповіт на користь своєї сестри ОСОБА_7 , яка була основним спонсором будівництва, на половину житлового будинку, оскільки Ѕ частина житлового будинку та земельної ділянки належала за рішенням суду колишній дружині ОСОБА_8 , а пізніше за договором міни ОСОБА_3 . Та після отримання у дар частини будинку від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 стала повністю розпоряджатися будинком, сплачувала комунальні послуги, отримала право на субсидію, розпорядилася будинком на власний розсуд шляхом продажу будинку 23.01.2020 року. Представник відповідачів зазначив, що у відповідачів не було умислу вводити будь-кого в оману. Вважає заявлені вимоги не підтверджуються жодними доказами, а тому просив відмовити в їх задоволенні.

До відзиву додано копії рахунків ОСОБА_3 за 2017-2019 роки за спожиту електроенергію та природний газ в будинку по АДРЕСА_2 , копії повідомлень про надання субсидії з 2016 по 2018 роки, копію договору про користування електричною енергією, копію Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речове право на земельну ділянку, копію договору дарування частини житлового будинку, копію заповіту ОСОБА_2 , копію Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, копію договору міни, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень, копію розписки ОСОБА_2 від 27.11.2014 року, копію повідомлення про підозру ОСОБА_2 , копію договору купівлі-продажу (а. с. 121-143).

У зв`язку із звільненням з посади головуючого судді у справі, на підставі розпорядження керівника апарату Охтирського міськрайонного суду Сумської області № 23 від 27.03.2020 року «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01.04.2020 року справу прийнято до провадження суддею Охтирського міськрайонного суду Сумської області Ярошенко Т.О. та призначено її до розгляду на 27.04.2020 року (а.с. 154).

27.04.2020 року до суду надійшла заява позивачки про відвід головуючого судді.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27.04.2020 року в задоволенні заяви позивачки про відвід головуючого судді відмовлено.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені, про що в справі маються розписки (а. с. 156-158, 161), будь яких заяв не надали.

Представник відповідачів ОСОБА_9 надав заяву про розгляд справи у відсутність відповідачів, проти позову заперечують.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.

Аналіз наведених норм дає суду підстави дійти висновку, що наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, і не може автоматично вважатись порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому суд вважає можливим розгляд справи проводити у відсутність сторін на підставі наявних у справі матеріалів.

За таких обставин відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду.

Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.02.2010 року, виданого виконавчим комітетом Охтирської міської ради, серія НОМЕР_5 727129, на підставі рішення виконкому Охтирської міської ради від 17.02.2010 року № 41, ОСОБА_2 на праві приватної власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.35-36).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 338237 від 20.12.2005 року, виданого на згідно рішення Охтирської міської ради 26 сесії 4 скликання від 25.03.2005 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.10.2016 року № НВ-016 (а.с. 54-57).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 24.12.2014 року, визнано за ОСОБА_8 та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами та на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 1000 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, які належали на праві власності ОСОБА_2 (а.с.37-45).

25.04.2015 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. посвідчено договір міни укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_8 передала ОСОБА_3 належну їй Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки -:15:009:0020, що знаходиться по АДРЕСА_2 ,а ОСОБА_3 взамін передала ОСОБА_10 у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 136 137).

25.10.2016 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. посвідчено договори дарування, за якими ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0, 1000 га, цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.33-34).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.10.2016 року № 71295889 за ОСОБА_3 25.10.2016 року зареєстровано право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 195 кв.м., житловою площею 102,4 кв.м. по АДРЕСА_2 25.10.2016 року на підставі договору дарування від 25.10.2016 року, номер запису про право власності 17067128, а також 25.04.2015 року на Ѕ частину вказаного житлового будинку на підставі договору міни від 25.04.2015 року (а.с.66-67).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.10.2016 року № 71297412, за ОСОБА_3 25.10.2016 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :15:009:0020, площею 0,1 га для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, по АДРЕСА_2 , номеру запису про право власності 17067430 (а.с.68-69).

У своїх доводах позивачка посилається на те, що зазначений вище договір дарування Ѕ частини належного ОСОБА_2 житлового будинку своїй матері ОСОБА_3 є фіктивним, оскільки не направлений на настання реальних наслідків, а укладений з метою приховання майна, щоб в подальшому уникнути виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Надаючи оцінку таким доводам позивачки, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові № 369/11268/16-ц від 03.07.2019 року про те, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Разом з тим, відповідачами заперечується фіктивність укладеного між ними договору дарування.

На підтвердження такої позиції ними надано копію боргової розписки за 27.11.2014 року, згідно якої ОСОБА_2 отримав у борг від сестри ОСОБА_7 та батьків ОСОБА_3 і ОСОБА_11 гроші в сумі 328 835 гривень на будівництво будинку. Зобов`язався повернути отримані кошти протягом року, у випадку невиконання віддати все своє рухоме та нерухоме майно й переоформити за першою вимогою, що підтверджується написаною власноруч розпискою (а.с.140); копію заповіту, посвідченого 27.11.2014 року державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори Багацькою О.М., за яким ОСОБА_2 на випадок смерті зробив розпорядження все майно, яке на день його смерті буде йому належати, де б воно не знаходилося і на яке він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_7 (а.с.133); копії платіжних квитанцій за надання електроенергії споживачу ОСОБА_3 за 2017-2019 роки, договір про користування електроенергією, укладений 12.03.2018 року з ОСОБА_3 , а також повідомлення про надання останній субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг за період: з 1 місяця 2016 року по 4 місяць 2016 року, з жовтня 2016 року по грудень 2016 року, з березня по квітень 2017 року та з листопада по квітень 2018 року ( а.с. 123-130).

Зазначена боргова розписка та інші вищевказані докази, надані відповідачами у обгрунтування своїх заперечень проти позову, не спростовані позивачкою.

Згідно довідки квартального уповноваженого від 24.10.2016 року № 2079 ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_2 , разом з чоловіком ОСОБА_11 і сином ОСОБА_2 Дочка ОСОБА_7 за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає (а.с. 60).

Суд вважає, що позивачкою в обгрунтування свого позову не надано суду належних доказів.

Доводи позивачки про те, що ОСОБА_2 25 жовтня 2016 року подарував своїй матері Ѕ частину житлового будинку фіктивно з метою ухилитися від відшкодування шкоди, суд оцінює критично та не може однозначно з цим погодитися, оскільки ДТП, про яку йдеться дійсно мала місце 10 жовтня 2016 року, в той же день внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по факту ДТП, однак, в рамках кримінального провадження було призначено ряд експертиз, після висновків яких було повідомлено ОСОБА_2 про підозру 27.01.2017 року та в рамках провадження накладено арешт на майно. Вказані обставини встановлені судовим рішенням у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 , копію повідомлення про підозру надано в справу представником відповідачів (а.с.141).

Так, вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.04.2019 року, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 22.08.2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України наслідок скоєння ДТП 10 жовтня 2016 року в м. Охтирка Сумської області в результаті якої визнано потерпілою ОСОБА_5 та призначено покарання по цьому закону ОСОБА_2 п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Задоволено цивільні позови прокурора Охтирської місцевої прокуратури на суму 4 213,22 грн. та 9 435,78 грн. Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 24 571,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн. Разом з тим скасовано арешт з домоволодіння АДРЕСА_2 , накладений ухвалою слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30.01.2017 року (а.с.100-110).

Про вказані обставини сторони обізнані, оскільки в рамках кримінального провадження позивачка визнана законним представником малолітньої потерпілої, вирішено судом її цивільний позов.

Тривалий період провадження в даній цивільній справі було зупинено, однак ухвала Охтирського міськрайсуду від 08 червня 2017 року про зупинення провадження сторонами не оскаржувалася, про наявність даної ухвали сторони були обізнані через своїх представників, хоч на думку суду, розгляд даної цивільної справи не залежить від вирішення кримінальної справи. Слід зазначити, що в рамках даної цивільної справи позивачка не зверталася із заявою про забезпечення позову, тому судом не вживалися такі заходи. А скасування арешту з домоволодіння по АДРЕСА_2 при ухваленні вироку вчинено у відповідності до положень кримінального процесуального законодавства.

Надані відповідачем на підтвердження своїх доводів копії розписки про отримання ним у позику від сестри і батьків грошових коштів на будівництво будинку та складеного ним заповіту на користь сестри позивачкою не спростовані. У підтвердження своїх заперечень відповідачкою також надано до відзиву копії документів, що підтверджують отримання нею субсидії, оплату за спожитий газ, електроенергію, що спростовує доводи позивачки, викладені у позові про фіктивність угоди.

Разом з тим встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.01.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Багацькою О.М., реєстр № 63, ОСОБА_3 продала ОСОБА_12 житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_2 (а.с.142-143). Копію вказаних документів відповідачкою надано у справу разом з відзивом.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

Так, судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 була повноправним його власником, до укладення цього договору нікому іншому не відчужений, у спорі і під заставою, у тому числі податковою, та в іпотеці не перебуває, правами третіх осіб як в Україні, так і за її межами не обтяжений, не внесений до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб, прихованих недоліків не має, що відповідає п. 8 договору купівлі-продажу та змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2020 № 197397022 (а.с.142-143).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту прав особи. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За приписами ч. 3 ст. 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У справі Bellet v. France суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 25.10.2016 року між відповідачами через його фіктивність.

Однак, вирішуючи позов в межах заявлених вимог, суд не знаходить законних підстав для його задоволення з вищевикладених підстав.

Як зазначалося судом вище, окрім Ѕ частини житлового будинку, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 також і Ѕ частину земельної ділянки за вищевказаною адресою, вказаний договір не оспорюється позивачкою, а в послідуючому 23.01.2020 року ОСОБА_3 продала вказаний житловий будинок ОСОБА_12 (а.с.142), копії зазначених документів направлено позивачці у відповідності до положень ч.4 ст.178 ЦПК України, однак позивачкою не заявлялося клопотання відповідно до ст. 51 ЦПК України про залучення до участі в справі ОСОБА_12 .

Суд вважає, що однозначно неможливо встановити, що спірний договір дарування частини житлового будинку від 25.10.2016 року посвідчений з метою уникнення відповідальності за скоєння ДТП, оскільки відповідачкою ОСОБА_3 надано боргову розписку ОСОБА_2 від 27.11.2014 року, яка не спростована позивачем. Крім того, будинок по АДРЕСА_2 23.01.2020 року проданий ОСОБА_12 , що підтверджується відповідним договором, до якого позов не заявлено.

Як зазначено судом вище, вказана справа досить тривалий час перебуває в суді, а саме з 2017 року, однак, позивачка не скористалась своїм правом та не звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, а саме накладення арешту на вказаний будинок, хоча ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_2 не впливає на вирішення вказаної справи.

На той час, коли вказана справа надійшла в провадження судді Ярошенко Т. О., а саме станом на 27.03.2020 року, будинок по АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_3 проданий нею ОСОБА_12 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 23.01.2020 року, який є добросовісним набувачем, позов до нього не заявлений.

На думку суду, позивачкою не надано суду належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування свого позову.

Висновок суду.

Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням принципів законності, суспільного і загального інтересу, пропорційності, справедливого балансу, меж дозволеного втручання, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано в обґрунтування своїх позовних вимог належних, допустимих, достовірних, а також достатніх доказів у підтвердження своїх позовних вимог, а тому суд не знаходить законних підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивача залишаються без відшкодування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2,11,12, 13, 81, 128, 130, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено 30 квітня 2020 року.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: Т.О.Ярошенко