Справа № 486/1905/19
Провадження № 2/486/149/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Савіна О.І.

при секретарі Коршак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користавання жилим приміщенням, без участі сторін,

ВСТАНОВИВ:

11.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.06.2016 року, вона та її син ОСОБА_3 є співвласниками зазначеної квартири. Окрім власників квартири у вказаній квартирі зареєстрований також відповідач ОСОБА_2 , який з 2011 року там не проживає, комунальні платежі не сплачує і взагалі квартирою не цікавиться. У зв`язку з тим, що реєстрація відповідача перешкоджає власникові вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Сторони в судове засідання не з`явились, направили письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участві. Позивач вказує, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, відповідач зазначив, що визнає позов.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13.06.2016 року на підставі рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області «Про приватизацію житла» №206 від 31.05.2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 , по 1/2 частці кожний (а.с. 8).

З довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 08.11.2019 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані квартиронаймач позивач ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_2 (а.с. 9).

Згідно копії рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13.11.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 7).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Згідно положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Зі змісту ст.ст. 386, 391 ЦК України слідує, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд України, у своїй постанові від 16.01.2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з п.34) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2017 року не є членом сім`ї власника житла (а.с. 7).

Відсутність відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі понад встановлені строки підтверджується актами про непроживання складеними комісією КП «ЖЕО» від 08.02.2018 року та комісією ОСББ «Шкільний 6» від 18.10.2019 року (а.с. 10, 11).

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не проживає з 2011 року, суд вважає, що він втратив право користування вказаним жилим приміщенням, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у розмірі 768.40 грн., який, у зв`язку із задоволенням позову, підлягає стягненню з відповідача на її користь (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 317, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 72 ЖК України, ст.ст. 2-13, 76-81, 206, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користавання жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , витрати зі сплати судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп..

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Олександр Іванович Савін