ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2939/19 Номер провадження 22-ц/814/1060/20Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

Розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави в складі судді Васильєвої Л.М. від 29 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2019року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому, після уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку (домоволодіння) літ. А-1 за адресою АДРЕСА_1 , Ѕ частину самочинно збудованого будинку літ. Б-ІІ за вказаною адресою та Ѕ частину земельної ділянки, цільове призначення якої для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:001:0720 за адресою АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що, під час перебування з відповідачем у шлюбі з 25.09.2004 року 08.04.2008 року на ім`я чоловіка ними як подружжям було придбано 7/10 частки житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Після приватизації земельної ділянки на ОСОБА_2 рішенням Київського районного суду м. Полтави проведений розподіл домоволодіння на два окремих об`єкта, а рішенням Київської районної у м. Полтаві ради № 145 від 28.05.2013 року їхній частині домоволодіння надано іншу поштову адресу - АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що будинок був придбаний у період шлюбу, їй належить Ѕ частина домоволодіння. Окрім того на початку 2015 року за спільні кошти з відповідачем вони почали будівництво двоповерхового будинку за адресою АДРЕСА_1 , яке фактично завершили у 2017 році, проте в експлуатацію не ввели.

На даний час спільно набуте майно знаходиться виключно в розпорядженні відповідача, а вона разом з дітьми не має можливості проживати в зазначених будинках, вважає свої права як дружини порушеними, у зв`язку з чим звернулась за судовим захистом.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 не проведена державна реєстрації права власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна, а є лише дійсна реєстрація на 7/10 частин будинку, що унеможливлює задоволення вимог про визнання права власності на Ѕ частину будинку.

Крім того суд дійшов висновку про неможливість визнання права власності на 1/2 частину самочинного будинку, оскільки позивач не надала доказів його можливого поділу з визначенням розміру часток.

Враховуючи відмову в задоволенні вимог про визнання права власності на частки об`єктів нерухомого майна розташованих за адресою АДРЕСА_1 , суд також відмовив в задоволенні вимог про визнання права власності на Ѕ частку земельної ділянки, на якій ці об`єкти нерухомості розташовані.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зокрема вказує, що у відповідності до норм СК України, а саме статті 60, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а отже вона має право на Ѕ частину набутого під час шлюбу з ОСОБА_2 майна.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.2004 року по 22.12.2017 року (розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно договору купівлі-продажу ВКК/141215 від 08.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Карнаух Н.В., реєстровий номер 2685, ОСОБА_2 придбав 7/10 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Власником іншої 1/3 частки є ОСОБА_5 згідно договору дарування від 21.07.2004 року.

Згідно до свідоцтва про право власності від 14.06.2014 р. № 23002323 земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 522 кв.м. з кадастровим номером :04:001:0720, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу з рішення Київської районної у м. Полтаві ради № 145 від 28.05.2013 року, на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 07.03.2013 року, погоджено розподіл домоволодіння по АДРЕСА_1 на два окремих.

Частині домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та розташованій на земельній ділянці площею 522 кв.м надано нову поштову адресу -

АДРЕСА_2 АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_6 та розташованій на земельній ділянці площею 224 кв.м залишено поштову адресу АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватизацію земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 :04:001:0720 за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено 10.06.2014 року та 14.06.2016 року Реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області видано свідоцтво про право власності, серія та номер 23002323. Форма власності приватна, розмір частки 1, власник ОСОБА_2 .

Також сторонами не заперечується та підтверджується технічним паспортом, виготовленим 08.04.2019 року на будинок по АДРЕСА_2 , факт незавершеного будівництва житлового будинку літ «Б-ІІ» за вказаною адресою, ступінь готовності якого складає 86%.

Вказана забудова здійснена на належній власнику ОСОБА_2 земельній ділянці.

Початку будівництва перебувало звернення ОСОБА_2 до Київської районної в м. Полтаві ради для видачі та погодження будівельного паспорту, який 16.07.2017 р. був ним зареєстрований у відділі містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради.

Як встановлено експертом в ході проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1314 від 31.10.2019 р. натурне обстеження виявило відповідність планувального рішення розташування будівель і споруд, їх розмірів даним технічного паспорту.

Не маючи можливості дійти згоди щодо поділу спільно набутого майна, яке фактично залишилось в розпорядженні відповідача, позивач звернулась до суду з вимогою в порядку ст.ст. 69, 70 Сімейного Кодексу України про його поділ.

Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Так, суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідачем як власником у відповідності до вимог ст. 344 ЦК України не проведено державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, спірному домоволодінню не присвоєно як окремому об`єкту нерухомості з розміром частки 1 нової поштової адреси, то таке майно не може бути предметом поділу і право на нього не виникає.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновком суду.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується учасниками справи, що сторони як подружжя під час шлюбу придбали нерухоме майно у вигляді 7/10 частини житлового будинку літ А-1 за адресою АДРЕСА_1 , яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 не заперечував визнання за колишньою дружиною права власності на 7/20 частки спірного будинку з огляду на придбання вказаної частини будинку під час шлюбу.

За вказаних обставин, вищевказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке в розумінні ст. 69 СК України може бути предметом поділу майна, тим паче, що вказане нерухоме майно являє собою вже виділене майно, з присвоєнням окремої поштової адреси.

Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, за кожним з подружжя в порядку поділу майна необхідно визнати право на Ѕ частину придбаного в шлюбі майна, тобто 7/10 частин житлового будинку літ. А-1 по АДРЕСА_2 , що складатиме в такому випадку 7/20 частин кожного з подружжя.

При цьому, можливість здійснення поділу майна між подружжям, яке гарантоване положеннями ст. 69 СК України, не може бути постановлене в залежність від наявності чи відсутності проведення одним з співвласників такого майна державної реєстрації, оскільки це призведе до дисбалансу інтересів сторін та можливого погіршення положення тієї із сторін, яка не має можливості реалізувати своє право на розпорядження своєю часткою у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для поділу іншого незавершеного будівництвом будинку, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Свої висновки в цій частині суд вмотивував посиланням на проведене експертом дослідження, в якому він зазначив, що самочинно збудована будівля літ. Б-ІІ за своїм місцем розташування на земельній ділянці не відповідає даним будівельного паспорту, в якому на цьому місці має бути сауна (5).

Вказані висновки, разом з заключенням експерта в цій частині, колегія суддів критично розцінює з наступних підстав.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району» станом на 08.04 2019 р. та території земельної ділянки по АДРЕСА_1 розташовані житловий будинок літ «А-І», житловий будинок літ. «Б-ІІ», ворота №1, огорожа №2, огорожа №3, огорожа Ѕ №4.

Як зазначено у висновку проведеної по справі будівельно-технічної експертизи та вбачається з приєднаних до нього фототаблиць, будівля літ. «Б-ІІ» (новозбудоване майно) є двоповерховою, загальною площею 77,5 кв.м. та складається з житлових кімнат, тамбуру, кухні, холу, комори, санвузла та гардеробної.

Має внутрішнє обладнання, опалення, водопровід, каналізацію, облаштована необхідним електрозабезпеченням. Ступінь готовності будівлі складає 86 процентів.

З наведеного вбачається, що вказана будівля є саме незавершеним будівництвом житловим будинком, а не сауною.

Таким чином, при вирішенні спору про визнання права власності на Ѕ частину самочинного незавершеного будівництва, колегія суддів виходить з усталеної практики Верховного суду та приймає до уваги правові позиції в зазначеній категорії спорів.

Так, при розгляді справи №6-47цс16 Верховний Суд дійшов висновків, що виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Врахувавши, що вказаний спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його не закінчено, але ступінь готовності складає 86 процентів, і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, при цьому позивачка позбавлена можливості разом з спільними дітьми їм розпоряджатись, що унеможливлює їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на Ѕ частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки колегія суддів погоджується з висновком суду, що спірна земельна ділянка приватизована під час шлюбу ОСОБА_2 є його особистою власністю та не може відноситись до об`єкту права спільної сумісної власності.

Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Таким чином, виключаючи із об`єктів спільної сумісної власності подружжя приватизовану відповідачем ОСОБА_2 земельну ділянку необхідно враховувати, що його колишня дружина ОСОБА_1 набула на неї право у зв`язку з визнанням за нею права власності на Ѕ частину будинку, який розташований на даній ділянці.

На вказані обставини, суд першої інстанції належної уваги не звернув та допустився помилки при застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення та постановлення по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

З огляду на задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до норм статті 141 ЦПК України, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат при подачі позову в сумі 4782 грн. та при подачі апеляційної скарги 7244 грн., а всього 12026 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 7/20 частин за кожним в будинковолодінні літ. «А-І», АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 7/10 частин в будинковолодінні літ «А-І», розташованому в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину незавершеного будівництвом житлового будинкуліт. «Б-ІІ» (ступінь готовності 86 процентів), розташованого в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 552 кв.м., кадастровий номер :04:001:0720, для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку літ. «А-І», незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б-ІІ», розташованої в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати судовий збір за подання позовної заяви 4782 грн. та за подачу апеляційної скарги 7244 грн., а всього стягнути 12026 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2020 року.

Судді: Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.