КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/34127/19

номер провадження: 22-ц/824/6484/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від 10 березня 2020 року, з урахуванням доповнень від 28 квітня 2020 року, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у складі судді Мальцева Д.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 13 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та нею, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуль Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 7-96. Вказувала, що її право власності на квартиру також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 113802559 від 13 лютого 2018 року, номер запису про прав власності: 24807910. Зазначала, вона уклала з обслуговуючи організаціями ряд договорів про надання послуг з утримання будинку та споруд, прибудинкової території, постачання та водовідведення холодної та гарячої води, постачання електроенергії до квартири.

Вказувала, що після отримання у власність даної квартири їй стало відомо про те, що в ній проживають відповідачі у справі без законних підстав, будь-яких домовленостей між нею та відповідачами щодо їх проживання у спірній квартирі не існує, вони не є родичами чи членами її сім`ї. Зазначала, що на її неодноразові звернення до відповідачів про звільнення квартири вони відповідають відмовою.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом солідарного виселення відповідачів із вказаної квартири та передати їй ключі від квартири. Також позивач просила зобов`язати відповідачів не пошкоджувати майно, речі та квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 10 березня 2020 року подала апеляційну скаргу, у якій з урахуванням доповнень від 28 квітня 2020 року, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 та її представнику - адвокату Підгайному П.Т. у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на його незаконність та необгрунтованність, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Також просить покласти на ОСОБА_2 та її представника - адвоката Підгайного П.Т. понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував положення ч.1 ст.722 ЦК України та не врахував, що позивач ОСОБА_2 має право власності лише на договір дарування квартири від 13 лютого 2018 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №113802559 від 13 лютого 2018 року. Вказує, що факт вчинення можливих перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою та щодо незаконного проживання у ній відповідача ОСОБА_1 не підтверджено. Зазначає, що позивач ОСОБА_2 , діючи із своєю матір`ю ОСОБА_6 , незаконно набули у власність спірну квартиру шахрайським шляхом, у зв`язку з цим вона звернулася до органів поліції із заявою від 27 грудня 2019 року про вчинення організованим злочинним угрупованням, зокрема, адвокатом Підгайним П.Т., ОСОБА_2 та її матір`ю - ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України. Також вказує, що у ОСОБА_2 відсутні ключі від вхідних дверей спірної квартири та поштової скриньки, що, на думку скаржника, свідчить про те, що позивач не є законним власником спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він погоджується із доводами апеляційної скарги та просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що вона є законним власником спірної квартири, в якій безпідставно проживають відповідачі. Вказує, що ОСОБА_1 у суді першої інстанції підтвердила, що в неї не має будь-яких правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 . Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та зобов`язання відповідачів передати позивачу ключі від спірної квартири, не пошкоджувати майно, речі та квартиру, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є власником спірної квартири, а відповідач ОСОБА_1 не має будь-якого речового права на спірну квартиру, без належних правових підстав проживає та користується цією квартирою, у зв`язку з чим перешкоджає позивачу у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ч.3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 лютого 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 безоплатно отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Того ж дня, тобто 13 лютого 2018 року позивач ОСОБА_2 здійснила державну реєстрацію свого права власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №113802559 від 13 лютого 2018 року (а.с. 11).

Встановлено, що ОСОБА_2 уклала з експлуатуючими організаціями ряд договорів про надання послуг щодо утримання належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 , а саме: договір з комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 15 лютого 2018 року; договір з публічним акціонерним товариством «Київенерго» про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню від 16 лютого 2018 року; договір з публічним акціонерним товариством «Укртелеком» про надання телекомунікаційних послуг від 18 лютого 2018 року; договір з приватним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» про надання послуг з централізованого постачання холодної води та воловідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) від 13 травня 2019 року.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач зверталась до відповідачів із заявою про виселення із спірної квартири, проте відповідачі право власності позивача не визнали, квартиру не звільнили.

Відповідно до змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 підтвердила в судовому засідання, що вона проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1 . Однак документи, які б підтверджували право власності відповідачів на спірне житлове приміщення у неї відсутні. При цьому, ОСОБА_1 проживала разом із сім`єю у спірній квартирі на підставі усного договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5 .

Проте доказів на підтвердження наявності правових підстав для її проживання у спірній квартирі ОСОБА_1 суду не надана і таких доказів матеріали справи не містять.

Установивши, що ОСОБА_1 не має відповідних правових підстав для проживання у квартирі АДРЕСА_1 та не звільняє займане житлове приміщення на вимогу законного власника, суд дійшов правильного висновку, що вона чинить позивачу перешкоди у здійсненні права власності належним їй майном.

За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про не підтвердження факту вчинення перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою та незаконного проживання у ній відповідача ОСОБА_1 , як безпідставні.

Отже, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.89 ЦПК України), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 квартирою з квартири АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 , діючи у змові із своєю матір`ю ОСОБА_6 , незаконно набула у власність спірну квартиру АДРЕСА_1 шахрайським шляхом, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 13 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та нею, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуль Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 7-96.

У ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять даних про те, вказаний вище договір дарування квартири від 13 лютого 2018 року у встановленому порядку визнаний недійсним і таких доказів відповідач ОСОБА_1 суду не надала.

Тому цей договір в силу статті 204 ЦК України є правомірним та належним доказом набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом надана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Що стосується прохання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про покладення судових витрат на ОСОБА_2 та її представника - адвоката Підгайного П.Т., то воно не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то у апеляційного суду відсутні правові підстави для покладення судових витрат на сторону позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від 10 березня 2020 року, з урахуванням доповнень від 28 квітня 2020 року - залишити без задоволення.

РішенняШевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: