Справа № 263/1202/20
Провадження № 2/263/1139/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Ікорської Є.С.,

за участю секретаря Шпичак Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Маріуполі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій вона просила установити факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати її спадкоємцем четвертої черги, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування вимог посилається на те, що вона з 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_2 . Вони мали близькі стосунки, завжди тісно спілкувались та допомагали одна одній. У 2010 році ОСОБА_2 запропонувала їй переїхати до неї з метою постійного проживання та ведення спільного господарства, після чого вони почали проживати разом, мали взаємні права та обов`язки, піклувались одне про одного. ОСОБА_1 ставилась до ОСОБА_2 як до матері, слідкувала за її здоров`ям, готувала їжу, прибиралась у квартирі, оплачувала комунальні послуги, придбавала продукти харчування, а остання в свою чергу називала її дочкою. Зазначені обставини підтверджуються актом ОСББ «Металургів 123» від 23 січня 2020 року, за підписом п`ятьох сусідів, а саме: ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_6 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_7 , відповідно до якого з 2010 року по теперішній час ОСОБА_1 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 . У квартирі проживала однією сім`єю разом з ОСОБА_2 до дня її смерті, вели спільне господарство, ОСОБА_1 піклувалась за ОСОБА_2 , допомагала останній матеріально та фізично. Протягом сумісного проживання ОСОБА_1 придбала техніку для покращення їх спільного побуту, а саме: газову плиту, пральну машину, допомагала в оплаті комунальних послуг, що підтверджується відповідними квитанціями. Також зазначені обставини підтверджуються показами свідків. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла. Усі витрати по похованню ОСОБА_2 понесла ОСОБА_1 , що підтверджується договором-замовленням № 2137 на організацію та проведення поховання від 14 липня 2019 року, накладною, а також чеками від 14 липня 2019 року. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка належить останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 квітня 1995 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2003 року. Оскільки у ОСОБА_2 будь-яких родичів не було та найближчою людиною у її житті була саме ОСОБА_1 , остання у встановлений законодавством строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , однак постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області від 23 січня 2020 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не подано документів, що підтверджують їх родинний зв`язок або факт спільного проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Рекомендовано звернутись до суду. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визначення спадкоємцем четвертої черги, що необхідно для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2

Маріупольська міська рада своїм правом не скористалася та відзив на позов не подала.

Позивачка у судовому засідання позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні.

Представник позивача - адвокат Царьова О.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, у подальшому надала заяву з проханням справу розглянути у письмовому провадженні, судовий збір при ухваленні рішення не стягувати із відповідача.

Представник Маріупольської міської ради - Карацюба В.Л. у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити, у подальшому надав заяву з проханням розглянути справу у письмовому провадженні.

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 січня 2020 року відкрито провадження в указаній справі, розгляд її вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання, роз`яснено учасниками справи їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень, а також порядок подачі доказів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 лютого 2020 року клопотання адвоката Царьової О.С. про допит свідків задоволено, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу здійснювалося під час розгляду за участю учасників справи у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , витребувані судом з метою встановлення кола спадкоємців та відповідно можливих відповідачів у справі, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 15 липня 2019 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що вчинений актовий запис № 1582.

Актом про фактичне місце проживання від 23 січня 2020 року, складеним ОСББ «Металургів 123», засвідченим сусідами: ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_6 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_7 , встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації з 2010 року до дня смерті спільно з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`ю.

Квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13 квітня 1995 року, виданого на підставі наказу № 35674 від 13 квітня 1995 року, записаного у реєстраційну книгу за № 35674.

28 жовтня 2003 року державним нотаріусом першої маріупольської державної нотаріальної контори Фоміною А.В. видано додаткове свідоцтво про право спадщину за законом (додаткове) ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване у реєстрі за № 1-2759.

Відповідно до Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 1918275 від 06 листопада 2003 року, ОСОБА_2 набула право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01 жовтня 2019 року № 57746199, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 заведена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. 01 жовтня 2019 року.

Згідно з інформацією Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 18 вересня 2019 року, ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 15 березня 1979 року по 06 серпня 2019 року, та знята з реєстрації у зв`язку із смертю.

Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. від 23 січня 2020 року № 27/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 . Правовою підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зазначено відсутність документів, які б підтверджували факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`ю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_6 , яка вказала, що з 2002 року вона проживає за адресою: АДРЕСА_9 , знайома з ОСОБА_1 , спостерігала, що остання постійно ходить з жінкою, з`ясувалось, що з 2010 року ОСОБА_10 проживала із ОСОБА_2 , як донька з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 про неї піклувалася, готувала їжу, всюди її супроводжувала, прибирала у квартирі до липня 2019 року, тобто до дня смерті ОСОБА_2 , повністю несла витрати на її поховання. У ОСОБА_2 родичів не було. Померла добре відносилась до ОСОБА_1 . Позивачка проживає у квартирі АДРЕСА_10 з 2010 року по теперішній час. Раніше ОСОБА_1 проживала разом із чоловіком, який її постійно ображав, вона пішла від нього до ОСОБА_2 , перевезла свої речі. Зазначила, що вона особисто була присутня на похоронах, особисто їй ОСОБА_1 передавала грошові кошти для сплати квитанцій за послуги поховання на цвинтарі, однак у квитанціях зазначене прізвище ОСОБА_11 , яка теж допомагала у організації поховання. Накладна на суму 4970 грн., яка оплачена з тих грошей, які надала ОСОБА_12 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_11 , добре знає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вони проживали разом з 2010 року. ОСОБА_1 про неї піклувалася, готувала їжу, всюди її супроводжувала, прибирала у квартирі, купувала меблі, сплачувала комунальні послуги, сплатила за ремонт балкону та вікна. ОСОБА_2 вважала донькою ОСОБА_1 сама пропонувала ОСОБА_1 у присутності свідка переоформити квартиру. Вона була присутня на похованні ОСОБА_2 , яка померла рік тому. Організацією та оплатою похорон займалась ОСОБА_1 . Вона особисто бачила, як ОСОБА_1 розраховувалася на поминки та погребіння. Поминальний обід відбувався у квартирі АДРЕСА_10 . ОСОБА_2 була одинокою, родичі усі померли. ОСОБА_1 із чоловіком давно не проживає. З 2010 року вона безперервно проживала разом із ОСОБА_2 , як донька та матір.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що знайома із ОСОБА_1 з 1979 року, останні 10 років жила із нею у під`їзді. Знала її родину, що вона друже із ОСОБА_13 , ходили до неї у гості. З 2010 року ОСОБА_1 проживала із ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_10 , яка належала ОСОБА_2 . Вони разом купували холодильник, ремонтували лоджію. У неї ОСОБА_1 позичала 2000 грн. на ремонт лоджії. ОСОБА_2 називала ОСОБА_1 донькою. ОСОБА_1 купувала продукти, сплачувала комунальні послуги. Організацією та оплатою похорон займалась ОСОБА_1 З 2010 року вона приходила до ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_10 , їх матері дружили, ходили один до одного у гості. У квартирі були речі ОСОБА_1 . До цього вона чула, що ОСОБА_1 проживала разом із чоловіком, між ними часто виникали сварки. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 86 років. Сама ОСОБА_2 казала їй та її матері, що бажає переоформити квартиру на ОСОБА_1 , однак остання відмовилася.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_12 , знайомий з ОСОБА_18 з 1979 року, проживає по сусідству. Вважав, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 називала її донькою. ОСОБА_15 позичала у його родини грошові кошти, щоб відремонтувати балкон. Померла ОСОБА_2 улітку 2019 року, ОСОБА_1 звернулась до нього у засмученому стані, вони разом пішли до нотаріуса, тоді він дізнавсь, що ОСОБА_1 не її донькою. Вони разом проживала більш 10 років у квартирі АДРЕСА_2 , вели сумісний побут, він часто приходив до них, ремонтував пральну машинку, багету. Вони були постійно разом. Він був присутнім на похованні ОСОБА_2 . Організацією та оплатою похорон займалась ОСОБА_1 Поминання відбувалося у квартирі АДРЕСА_10 . Він не знав, що у ОСОБА_1 було інше місце проживання, а також, що вона заміжня. Його бабуся перебувала у дружніх відносинах із ОСОБА_15 та ОСОБА_2 .

Відповідно до замовлення на похованням, договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 14 липня 2019 року № 2137, організацією та проведенням поховання ОСОБА_1 , а грошові кошти за ці послуги надані ОСОБА_1 , а сплачені ОСОБА_16 , що підтвердили у судовому засіданні свідки та сама позивачка.

З наданих суду пояснень ОСОБА_17 , який є чоловіком позивачки, вбачається, що з 2009 року вони припинили подружні стосунки, перестали вести спільне господарство, проживали окремо, відносини не підтримували, необхідності в оформленні розлучення у нього не було.

Оцінка доказів.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів.

Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що позивачка проживав однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_2 і на час відкриття спадщини сплинуло більше п`яти років, протягом яких ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю.

Мотиви суду.

Спір між сторонами стосується факту проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`ю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, наслідком чого є виникнення цивільного права на спадкування за законом за відповідною черговістю.

Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору у позовному провадженні.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України).

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя за стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Заявлення вимоги позовного характеру поряд з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, зумовлює до висновку, що розгляд такої справи віднесено до компетенції суду для розгляду у загальному порядку, не порушує право заявника на доступ до суду та заявлення означених вимог у позовному порядку.

В іншому випадку, у разі відмови у доступі до правосуддя у порядку позовного провадження, таке є наслідком порушення ст. 6 Конвенції.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Бурдов проти Росії (рішення від 07 травня 2002 року) зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одних із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У той же час, дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у п. 77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12 квітня 2012 року зазначив про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Основними серед дискреційних повноважень є розуміння сутності верховенства права усіма суб`єктами здійснення судочинства, як суддями, так і громадянами, а також належне правове регулювання сфери правозастосування, що передбачає наявність механізмів захисту прав і свобод людини та громадянина.

Отже, питання встановлення факту родинних відносин відноситься до дискреційних повноважень суду і позивач позбавлений у цьому випадку права та можливості вирішити питання, від якого може залежати виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових прав в інший спосіб.

Саме цим правом і скористалася ОСОБА_1 , пред`являючи розглядуваний судом позов до Маріупольської міської ради.

Враховуючи вищеозначені вимоги закону, практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що у даному конкретному випадку заявлений спір підлягає вирішенню судом на підставі принципу верховенства права, у порядку позовного провадження, де сторонам забезпечено як право на доступ до правосуддя, так і змагальний процес, наслідком чого є представлення собою права на порушення позовного провадження судом з питань цивільно-правового характеру та вирішення цього спору по суті.

Щодо заявлених вимог по суті.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Так, судом установлено, що після смерті ОСОБА_2 спадкоємці першої, другої та третьої черги відсутні. Крім того, судом установлено, що ОСОБА_1 з 2010 року по день смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала із неї однією сім`єю, здійснювала за нею догляд, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні прав та обов`язки, ОСОБА_1 придбавала їжу та ліки для ОСОБА_2 , що свідчить про спільне харчування та надання взаємної допомоги, проводила ремонт у квартирі за життя спадкодавця, що свідчить про їх спільні права та обов`язки щодо проведення ремонту, витрат на нього із спільного бюджету, ОСОБА_1 користувалася однією кімнатою із ОСОБА_2 , що свідчить про їх спільну домовленість про порядок користування житловим приміщенням, та ці обставини у достатній мірі підтверджені свідками.

Перебування позивачки в юридичному шлюбі не є перепоною для встановлення факту її перебування у сімейних відносинах як дочка і матір з ОСОБА_2 .

За наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 шляхом встановлення факту сумісного проживання однією родиною, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Щодо вимог позивача про визнання її спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то така не підлягає задоволенню, оскільки за своїм змістом є аналогічною із вимогою про встановлення факту сумісного проживання, наслідком чого є виникнення цивільного права на спадкування за законом.

Щодо судових витрат.

У справі наявна заява сторони позивача про небажання їх стягувати судові витрати із відповідача, тому суд не застосовує правила ст. 141 ЦПК України та вважає, що понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи судові витрати, слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. ст. 392, 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222 , 1258, 1264 ЦК України, ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 1 - 5, 12, 13, 19, 76-81, 84, 89, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом більше, ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме: з 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

В інший частині вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_13 , адреса проживання: АДРЕСА_14 ;

Маріупольська міська рада, юридична адреса: проспект Миру, 70, м. Маріуполь, Донецька область, 87500, , електронна адреса: ; www. marsovet .org.ua, засоби зв`язку НОМЕР_5 ; НОМЕР_6 .

Суддя Є.С. Ікорська