ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

13 травня 2020 року м. Херсон

справа № 648/2115/16-ц

провадження № 22-ц/819/684/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Бездрабко В.О., Приходько Л.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2020 року, під головуванням судді Кусік І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в обгрунтування якого зазначила, що між сторонами по справі 21.02.2014 року було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 . Вищевказаним договором було обумовлено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу будинку, покупець передає продавцю грошову суму в розмірі 43926,00 грн., зазначена сума розуміється сторонами у договорі як аванс у розрахунок наступного договору купівлі-продажу (п. 13 попереднього договору). Строк укладання основного договору сторонами було визначено до 30.12.2014 року. Проте, у визначений строк основний договір купівлі-продажу укладено не було. У 2016 році позивачем було пред`явлено позов до ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції за січень 2015 року по лютий 2016 року 38654,88 грн. та 3% річних за цей же період у розмірі 2855,19 грн. Розгляд даної справи було зупинено до розгляду цивільної справи № 648/76/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2015 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2017 року залишено без змін. Так, рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 авансу в розмірі 43926,00 грн. залишено без змін. Всупереч вимогам ст. 1212 ЦК, відповідач станом на день подання позову, не повернув сплачені позивачем кошти, сума авансу не була повернута, попри ухвалення рішення суду щодо стягнення даної суми заборгованості із відповідача. Уточнивши позовні вимоги 29.01.2020 року, позивач вказала, що сума інфляційних витрат за період з 01.01.2015 року по 31.12.2019 року становить 47914,48 грн.; сума 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 01.01.2015 року по 31.01.2020 року становить 6700,52 грн. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 54615,00 грн. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 54 615,00 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 54 615,00 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки боржник повинен нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини по справі та не перевірив надані сторонами докази. Зокрема посилається на те, що грошові кошти, отримані як аванс, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні ст.625 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу, а не грошовим зобов`язанням.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Заперечень на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно умов попереднього договору до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 21.02.2014 року, ОСОБА_1 зобов`язався у майбутньому в строк до 30.12.2014 року зібрати всі необхідні документи та продати ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зобов`язалася в строк до 30.12.2014 року купити у ОСОБА_1 вищевказані будинок і земельну ділянку.

В обумовлений строк договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторонами укладено не було.

16 квітня 2015 року рішенням Білозерського районного суду Херсонської області було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аванс 43 926,00 грн., штраф 43 926,00 грн., всього 87 852,00 грн. та понесені нею судові витрати в сумі 878,52 грн.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2017 року рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 штрафу в розмірі 43 926,00 грн. було скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаних вимог, в іншій частині рішення залишено без змін.

08 серпня 2019 року Постановою Верховного суду рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2015 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2017 року було залишено без змін.

На час розгляду справи відповідачем рішення суду по справі № 648/76/15-ц не виконано.

Позиція апеляційного суду.

Згідно частини першої ст. 368 ЦПК України в апеляційному суді справа розглядається за правилами розгляду справ у суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

За частиною третьою ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її розгляд здійснюється у письмовому провадженні, без виклику сторін.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

За змістом ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

За таких обставин колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача ОСОБА_1 виникло грошове зобов`язання перед позивачкою з 01.01.2015 року, оскільки перестала існувати достатня правова підстава для зберігання грошових коштів в сумі 43 926 грн. Як вбачається з матеріалів справи, зазначена сума авансу була оспореною між сторонами та являлася предметом судового розгляду і тільки 16.04.2015 року, після ухвалення рішення Білозерського районного суду Херсонської області про задоволення позову ОСОБА_2 в частині повернення авансу, зазначена сума перетворилася у грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача перед позивачкою. Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що початок строку виникнення грошового зобов`язання слід обраховувати з моменту ухвалення Верховним Судом постанови, якою рішення суду першої інстанції в частині повернення авансу було залишено без змін, тому що цим рішенням Верховний Суд лише підтвердив законність вимоги позивачки щодо стягнутої суми і ніяким чином не перемістив обов`язок виконання судового рішення в часі.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, помилково визначив час виникнення грошового зобов`язання у відповідача, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду

Приймаючи до уваги, що судове рішення від 16.04.2015 року про стягнення на користь позивача боргу в сумі 43926 грн. відповідачем не виконане, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення на її користь з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних, які обраховуються наступним чином.

Інфляційні втрати: 43926 грн. (сума боргу) х 1,9 (сукупний індекс інфляції, починаючи з 16.04.2015 року по 31.01.2020 року) / 100% - 43926 грн. (сума боргу) = 39533, 40 грн.

3% річних: 43926 грн. (сума боргу) х 3% / 100% / 365 днів х 1751 (кількість днів прострочення, починаючи з 16.04.2020 року по 31.01.2020 року = 6321, 73 грн.

Загальна сума, що підлягає до стягнення становить 45 855, 13 грн., що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині загальної суми стягнення.

Щодо судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в справі сплачено 551, 20 грн. судового збору в суді першої інстанції. У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача та частковим задоволенням позовних вимог на суму 45 855, 13 грн., що становить 83, 96 % від заявленої суми позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 462, 78 грн.

Відповідачем в справі сплачено 827 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга була задоволена частково, стягнута сума зменшена на 16,04%. В силу ч.2 ст.141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню на користь відповідача 132, 66 грн. судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі положень ч.10 ст.141 ЦПК України, колегія суддів покладає на відповідача обов`язок сплати різницю між стягнутими сумами судових витрат, яка становить 330, 12 грн. на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 367, 369, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 13.02.2020 року в частині загальної стягнутої суми з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 змінити, зменшивши її з 54 615 грн. до 45 855, 13 грн.

Змінити суму стягнутих судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 330, 12 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.В. Радченко

Судді В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько