ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 670/794/17
Провадження № 22-ц/4820/990/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №670/794/17 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Віньковецького районного суду від 11 березня 2020 року (суддя Потапов О.О.) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) вказувало, що 08.06.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 11000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, оформивши Заяву №б/н від 08.06.2006 року та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначав, що ним були виконанні усі взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим виникла заборгованість станом на 17.09.2017 року у розмірі 30038,96 грн. з яких: 9795,72 грн. - тіло кредиту; 11480,92 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом, 6855,70 грн. - нараховано пені, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1406,62 грн. - штраф (процентна складова). Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 30038,96 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 08.06.2006 року та судові витрати.

Заочним рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.06.2006 року у розмірі 9795,72 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині відмови у позові, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить скасувати зазначене заочне рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог Банку. Апелянт зазначає, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, адже суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Банк вказує, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Апелянт зазначає, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 не було ознайомлено з Умовами та правилами, Тарифами банку або ж було ознайомлено з іншими Умовами та правилами, останнім надано не було. Разом тим, апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково не застосовані висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 21.03.2018 року (справа №441/569/17), від 07.03.2018 року (справа №755/18246/15-ц), від 06.02.2018 року (справа №755/2720/16-ц)

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Встановлено, що апелянтом оскаржується заочне рішення Віньковецького районного суду від 11 березня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам, пені та штрафам. В решті судове рішення сторонами не оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права.

В зв`язку із неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду щодо безпідставності позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам; неправильним застосуванням норм матеріального права (неправильне тлумачення положень ст. ст. 638, 1054 ЦК України) судове рішення в оскаржуваній частині підлягає до скасування із постановленням нового рішення в цій частині.

Так, стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 9795,72грн., Віньковецький районний суд виходив з доведеності факту отримання позичальником кредитних коштів та неналежного виконання останнім своїх кредитних зобов`язань.

В цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається, оскільки учасниками справи не оскаржується.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам, пені і штрафам суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення цих вимог та за недоведеністю існування такої заборгованості.

Однак, з такими висновками суду судова колегія не погоджується, виходячи із наступного.

Встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (нині АТ КБ «ПРИВАТБАНК») і ОСОБА_1 кредитного договору 08 червня 2006 року підтверджується письмовою Заявою, підписаною відповідачем та уповноваженою банком особою. У цій Заяві зазначається, що ОСОБА_1 просить відкрити рахунок і надати послуги, а саме кредитну картку: тип карти НОМЕР_1 , валюта «гривня», строк дії 06/09, тип кредитного ліміту: фінансовий фіксований, сума кредитного ліміту: 5000 грн., базова процентна ставка 3% в місяць з розрахунку 360 днів в році, строк дії кредитного ліміту: відповідає терміну дії карти, порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, погашення заборгованості може проводитися шляхом внесення коштів на карту Клієнтом так і списанням Банком коштів з Дебетної карти. Також в цій заяві вказується, що ОСОБА_1 ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку та погодився на те, що Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифи складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 14).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором про надання банківських послуг належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 17.09.2017 року утворилась заборгованість, що за розрахунком банку становила 30038,96 грн., з яких: 9795,72 грн. - заборгованість за кредитом, 11480,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6855,70 грн. - заборгованість за пенею, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1406,62 грн. штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Встановлено, що у Заяві від 08 червня 2006 року сторони узгодили вид кредитування, тип та строк дії карти, валюту кредитування, тип, суму і строк дії кредитного ліміту, процентну ставку та порядок погашення заборгованості.

Колегія суддів вважає, що з врахуванням умов підписаної сторонами Заяви від 08.06.2006 року наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 процентів за користування кредитом за період з 08.06.2006 року по 30.06.2009 року (визначений договором строк кредитування).

А тому заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за період з 08.06.2006 року по 30.06.2009 року.

Однак, як слідує із розрахунку, що наданий позивачем, заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами станом на 30.06.2009 року по кредитному договору від 08.06.2006 року у позичальника ОСОБА_1 відсутня.

А тому не підлягає до задоволення позовна вимога Банку про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за період з 08.06.2006 року по 30.06.2009 року.

Також, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача відсотків за період з 01.07.2009 року по 17.09.2017 року, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені домовленістю сторін проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування, в даному випадку після закінчення строку дії картки № НОМЕР_2 , що була видана в межах кредитного договору, який укладений між сторонами 08.06.2006 року.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12.

Виходячи із вищенаведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване судове рішення в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитними коштами підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Також, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені та штрафів, оскільки такі умови не погоджувалися сторонами і, крім того, такі умови відсутні у кредитному договорі від 08.06.2006 року, що підписаний відповідачем.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про те, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів не є складовою кредитного договору, що укладений між сторонами, адже відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що викладені на банківському сайті складає між баком та позичальником Договір про надання банківських послуг є безпідставними.

Так, за змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) і в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Також, аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовані висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 21.03.2018 року (справа №441/569/17), від 07.03.2018 року (справа №755/18246/15-ц), від 06.02.2018 року (справа №755/2720/16-ц) є такими, що не заслуговують на увагу, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому і при застосуванні норм права до спірних правовідносин слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вищенаведене відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Віньковецького районного суду від 11 березня 2020 року в частині відмови у стягненні відсотків скасувати та в цій частині постановити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитними коштами відмовити.

В решті заочне рішення Віньковецького районного суду від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повне судове рішення складено 19 травня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай