ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6835/20 Справа № 183/7831/19 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

11 грудня 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просило, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 25598,02 грн., яка складається з: заборгованості за поточним тілом кредиту у розмірі 0,00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 7725,43 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит в розмірі 768,18 грн., заборгованості за пенею в розмірі 15409,27 грн., фіксованої частини штрафу в розмірі 250,00 грн., процентної складової штрафу в розмірі 1195,14 грн.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с.48-54).

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ "Приватбанк", подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким заявлені позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права (а.с. 82-91).

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що закрите акціонерне товариство "ПриватБанк", правонаступником якого є позивач, Акціонерне товариство "ПриватБанк" 09 серпня 2007 року відкрив відповідачу ОСОБА_1 рахунок на умовах договору, укладеного відповідно до ст.ст. 634, 1066 ЦК України в формі приєднання позичальником до "Умов та правил надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", що викладені на банківському сайті, що обов`язкові для сторін згідно з ст. 629 ЦК України, і підтверджується підписаною відповідачем заявою. На цих умовах позивач зобов`язався виконувати розпорядження про перерахування і видачу відповідних сум з цього рахунка та проводити інші операції за рахунком, ініційовані ОСОБА_1 згідно з п. 1.14 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" за допомогою платіжної картки "Універсальна". При цьому, відповідно до п. 1.1.7.3 та п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, а якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Позивач за цим договором, згідно зі ст. 1054, 1056, 1069 ЦК України, зобов`язався в майбутньому кредитувати рахунок під проценти за ставкою 36,00 % річних, встановивши кредитний ліміт на картку у розмірі 400,00 грн., який банком було збільшено.

Згідно довідки-розрахунку Банку, станом на 11 листопада 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 25598,02 грн., яка складається з: заборгованості за поточним тілом кредиту у розмірі 0,00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 7725,43 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит в розмірі 768,18 грн., заборгованості за пенею в розмірі 15409,27 грн., фіксованої частини штрафу в розмірі 250,00 грн., процентної складової штрафу в розмірі 1195,14 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком Банку.

У заяві позичальника від 09 серпня 2007 рок визначено, що базова відсоткова ставка на місяць складає 1,9% на залишок заборгованості.

Однак, з розрахунку заборгованості слідує, що з 19.12.2007 по 01.05.2010 року відсотки за користування кредитом складали у розмірі 22,80%, з 01.11.2013 року по 05.04.2014 року в розмірі 30,00%, з 01.09.2014 року по 23.02.2015 року в розмірі 34,80%, з 01.04.2015 року по 31.05.2015 року в розмірі 43,20, а з 01.06.2015року по 30.09.2019 року були змінені до 36,00%.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 7725,43 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит в розмірі 768,18 грн., заборгованості за пенею в розмірі 15409,27 грн., є необґрунтованими, а також вважає необхідним відмовити і в частині позову про стягнення з відповідача штрафів у розмірі 250,00 грн. (фіксована частина) та 1195,14 грн. (процентна складова) у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції і відхиляє доводи апелянта щодо того, що при підписанні анкети-заяви сторони досягли згоди стосовно всіх істотних умов договору, з наступних підстав.

Як вбачається з позову, між сторонами був укладений договір № б/н від 09.08.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Безпідставними є доводи АТ КБ "ПриватБанк" про те, що вказаний договір був оформлений відповідною анкетою-заявою відповідача 09.08.2007 року, яка містить підпис останнього про ознайомлення його з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" і "Тарифами Банку". Колегія суддів не може прийняти до уваги витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку як належний, допустимий та достатній доказ, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Тобто, відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної заяви Умов та правил про надання банківських послуг, які б містили підпис позичальника, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ "ПриватБанк" не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальника відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які надані позивачем до позову.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 203/5497/13-ц (провадження №61-1391св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Крім того, анкета-заява, яка підписана відповідачем про ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, не містить строк дії платіжної картки, яка була видана банком відповідачу відповідно до його заяви.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору з відповідачем в порядку, передбаченому законом, погодження всіх істотних умов договору, видачі кредиту та обґрунтованості розрахунку заборгованості.

Жодних обґрунтувань, з яких саме причин вказані докази не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга АТ КБ "ПриватБанк" не містить.

Разом з цим, рух коштів на картковому рахунку не може бути належним підтвердженням обізнаності відповідача з конкретними «Умовами та Правилами надання банківських послуг у "ПриватБанку", «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», на які посилається позивач як на умови кредитного договору від 09.08.2007 року, факту згоди відповідача на них.

Крім того, зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що у відповідача відсутня заборгованість за «тілом» кредиту та будь-яка заборгованість за нарахованими відсотками.

Заборгованість за простроченим «тілом» кредиту вказана у розмірі 7725,43 грн. враховуючи те, що загальна заборгованість за «тілом» кредиту та заборгованість за простроченим «тілом» кредиту співвідносяться як загальне й окреме, то позивачем не доведено правомірність стягнення простроченого «тіла» кредиту за відсутності в цілому заборгованості за «тілом» кредиту.

При цьому жодні відсотки, які повинні були нараховуватися за користування кредитними коштами, також відсутні, що теж свідчить про відсутність заборгованості за «тілом» кредиту.

Таким чином, апелянтом належним чином не доведено наявність простроченого «тіла» кредиту за відсутності в цілому заборгованості за «тілом» кредиту.

Крім цього, АТ КБ "ПриватБанк" не надав належних і допустимих доказів на підтвердження правомірності і правильності нарахування відповідачу заборгованості за пенею і штрафом, оскільки розмір цих платежів визначається у відсотках до цієї основної заборгованості («тілом» кредиту), і прямо залежить від розміру останньої. Однак, як вбачається з позову, «тіло» кредиту складає 0,00 грн.

Посилання апелянта на те, що відповідач розрахунок заборгованості не спростував, також не можуть бути прийняті колегією суддів як підстава для задоволення позовних вимог, так як відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним, як оспорюваного правочину або відсутність заперечень з боку відповідача щодо наявності заборгованості при розгляді справи не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні спору про стягнення заборгованості по суті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а заочне рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 30 вересня 2020 року.

Судді: