Справа № 462/5904/19 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/4159/19 Д оповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів:Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

з участю: представника позивача Мандюк О.О., представника відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Негрі Г.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго»на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2019 року у справі №462/5904/19 за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 239 659,02 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2015 року по 21.08.2019 року та судові витрати.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.06.2015 року на підставі наказу № 413-к вона була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників. Починаючи з січня 2010 р. по червень 2015 р. відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру її заробітної плати.

31 травня 2019 року Залізничним районним судом м. Львова було прийняте рішення у цивільній справі № 462/692/19 про стягнення з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 основну заробітну плату у розмірі 34 036 гривень, доплату за шкідливі умови праці в розмірі 2 723 гривні, а всього стягнути 36 759 гривень. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 02 липня 2019 року. Оскільки відповідач у день звільнення позивача (25 червня 2015 р.) не здійснив всіх розрахунків, а виплатив основну частину заробітної плати та доплат за шкідливі умови праці лише 22 серпня 2019 року на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року у справі №462/692/19, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2015 року по 21 серпня 2019 року.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 239 659,02 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 25 червня 2015 року по 21 серпня 2019 рік без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 3 000 грн. витрат на правову допомогу та 2 396,60 грн. судового збору.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова оскаржив відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго».

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. У доводах апеляційної скарги посилається на те, що згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова № 462/692/19 від 31 травня 2019 року в ході судового розгляду справи розмір позовних вимог, у зв`язку з поданням ЛМКП «Львівтеплоенерго» розрахунку, позивачем було зменшено. Оскільки позивач зменшила позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, то в іншому випадку позов міг бути задоволений частково. Дана обставина, а також істотність суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не зверталася до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати ( з 2015 року), на думку ЛМКП «Львівтеплоенерго», є підставою для застосування принципів співмірності та справедливості судового рішення.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги правову позицію Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16 відповідно до якої при розгляді справ даної категорії необхідно взяти до уваги: розмір недоплаченої суми; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати, що є порушенням норм матеріального права.

Посилається на те, що задоволення позову у повному обсязі є несправедливим та порушує законні права та інтереси підприємства, оскільки заробітна плата позивачу виплачувалася у встановлені строки, не доплачено було лише її частину -18,99%. Позивач тривалий час не звертався до суду із позовом про захист своїх порушених прав, тим самим розтягуючи період за який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що сума середнього заробітку більше ніж в 6,5 разів перевищує розмір заборгованості із заробітної плати.

Наголошує, що рішення суду першої інстанції порушує права відповідача на справедливий суд згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також таке є невмотивованим, оскільки у його тексті не наведено мотивів відхилення правової позиції ВСУ від 27.04.2016 року у справі №6-113цс-16.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) представником позивача 13.03.2020 року надано письмові пояснення на апеляційну скаргу (далі Відзив). У Відзиві посилається на практику Верховного Суду та зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку, що немає підстав для застосування принципу співмірності.

Заслухавши пояснення представника відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Негрі Г.Ю. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника позивача Мандюк О.О., вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала у Львівському МКП «Львівтеплоенерго» на посаді апаратника хімводоочищення четвертого розряду. Наказом № 311-к від 31.08.2007 року переведена з 01.09.2007 року у теплоелектроцентраль №1 у хімцех .

25.06.2015 року на підставі Наказу №413-к звільнена з роботи по ст.40 ч.1 п.1 КЗпП України (скорочення штату працівників).

З січня 2010 року по червень 2015 року відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого зменшення розміру заробітної плати.

31 травня 2019 року Залізничним районним судом м.Львова постановлено рішення у цивільній справі № 462/692/19 про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 основної заробітної плати у розмірі 34 036 грн., доплату за шкідливі умови праці в розмірі 2 723грн.- всього 36 759 грн. Рішення суду набрало законної сили та було виконано 22 серпня 2019 року. (а.с.11).

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2015 року по 21.08.2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції із врахуванням та розрахунком норм тривалості робочого часу, із врахуванням роз`ясень наданих у листі Міністерства соціальної політики України за 2014, 2016, 2017 роки щодо вирахування середнього заробітку, з дотриманням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року стягнув позивачу за період з 25 червня 2015 року по 21 серпня 2019 року 239 659,02 грн. середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати.

Заборгованість по заробітній платі позивача виникла тому, що у формулу розрахунку посадового окладу позивача було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж встановлено на законодавчому рівні. Сума недоплаченої заробітної плати, включаючи надбавки становила 36 759 грн.

Відповідно до частини першої ст.94 КЗпП України (далі КЗпП) заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст..117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки ( прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови).

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд апеляційної інстанції, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат ОСОБА_1 , змінивши рішення суду першої інстанції.

При цьому, суд бере до уваги тривалий період часу недоплати заробітної плати роботодавцем з 2010 року та звернення позивача ОСОБА_1 з позовом про виплату заборгованості заробітної плати у 2015 році, звернення за стягненням заборгованості по заробітній платі через чотири роки після звільнення з роботи.

Згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 31 травня 2019 року сума основної заробітної плати разом із доплатою за шкідливі умови праці становила 18,99% або 36 759 грн., а сума компенсаційних виплат за оскаржуваним рішенням суду 239 659,02 грн., що у 6,5 разів перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності.

Позивачем не доведено, які майнові втрати понесені нею через невчасну доплату, чому мало місце тривале затягування у часі для звернення до роботодавця та в подальшому до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Із врахуванням вище встановленого та принципу співмірності, колегія суддів прийшла до висновку, що в користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума 20 000 грн., що відповідає принципу справедливості до сторін у справі. Відтак, в цій частині оскаржуване рішення підлягає зміні.

Відповідно до ст. 376 ч.1 п.3,4 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3,4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволити часткого.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 13 листопада 2019 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути із Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )- 20 000 (двадцять тисяч) грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 25 червня 2015 року по 21 серпня 2019 року. (Сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми ).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк