ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 травня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/1940/19

Головуючий у першій інстанції - Кутовий Ю. С.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/672/20

Колегія суддів Чернігівського апеляційного суду в складі

головуючого-судді: Висоцької Н.В.,

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Холминська селищна рада Корюківського району Чернігівської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позову посилався на те, що у 2008 році він придбав у ОСОБА_2 , яка на теперішній час померла, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі чого було зроблено запис до книги погосподарського обліку, згідно якої головою домогосподарства за вказаною адресою є ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 15.11.2019 № 122, якою і підтверджується з якого часу користується даним домоволодінням позивач.

Зазначає, що правовстановлюючі документи на зазначене майно відсутні, оскільки належним чином оформлено воно не було. Право власності на будинок не реєструвалось. Оскільки продовжує добросовісно та безперервно користуватись, відкрито володіти вказаним будинком, та доглядає за ним, утримує його, здійснює поточний ремонт, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Рішенням Корюківського районного суду від 18.02.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано відсутністю законних підстав для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач придбав у попереднього власника, а отже володіє зазначеним майном на підставі певного юридичного титулу, що унеможливлює в даному випадку застосування набувальної давності, як способу набуття права власності на майно.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 18.02.2020, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, а позов підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом залишено поза увагою, що у 2008 році він придбав у ОСОБА_2 , яка на теперішній час померла, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно запису книги погосподарського обліку, згідно якої головою домогосподарства за вказаною адресою є ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 15.11.2019 № 122, якою і підтверджується з якого часу він користується даним домоволодінням. Отримати правовстановлюючі документи на зазначене майно не має можливості, оскільки право власності на житловий будинок не реєструвалось, що також підтверджується довідкою КРКП «РАМПА». Судом не враховано відсутність попереднього власника, оскільки будинок не зареєстрований як об`єкт права власності.

У відзиві на апеляційну скаргу Холминська селищна рада Корюківського району Чернігівської області покладається на думку суду. Зазначає, що для визнання права власності за набувальною давністю позивач повинен довести сам факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в обгрунтування наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 посилається, що у 2008 році він придбав у ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Саме з того часу він постійно користувався вищевказаним майном, що підтверджується даними довідки Виконавчого комітету Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 15.11.2019 № 600 (а.с. 13).

Відповідно до довідки КРКП «РАМПА» від 28.10.2019 (а.с. 12) за даними Корюківського РБТІ станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами по АДРЕСА_1 не зареєстроване.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність законних підстав для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач придбав у попереднього власника, а отже володіє зазначеним майном на підставі певного юридичного титулу, що унеможливлює в даному випадку застосування набувальної давності як способу набуття права власності на майно.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об"єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

У позовній заяві ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю посилається на положення, передбачені статтею 344 ЦК України, а також на ті обставини, що фактично придбав будинок за свої кошти, крім того наданими довідками підтверджується відсутність реєстрації права власності на будинок за зазначеною адресою.

За таких обставин, суд дав правильну правову оцінку зазначеним обставинам і обґрунтовано визнав, що на дані правовідносини не поширюються вимоги ст. 344 ЦК України.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги, що судом залишено поза увагою, що у 2008 році він придбав у ОСОБА_2 , яка на теперішній час померла, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та що згідно запису книги погосподарського обліку, відповідно до якої головою домогосподарства за вказаною адресою є ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 15.11.2019 № 122, що підтверджує час з якого користується даним домоволодінням позивач, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення і доводи, що отримати правовстановлюючі документи на зазначене майно не має можливості, оскільки право власності на житловий будинок не реєструвалось, що також підтверджується довідкою КРКП «РАМПА».

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 28.05.2020.

Головуючий Судді :