ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 травня 2020 року

м. Харків

справа № 643/16967/19

провадження № 22ц/818/2166/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна іпотечна установа,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року в складі судді Горбунової Я.М.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної іпотечної установи (далі - ДІУ), Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про визнання зобов`язання припиненим.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 17 вересня 2004 року вона уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), кредитний договір № 382, відповідно до умов якого банк надав їй кошти у розмірі 9 760,00 доларів США зі сплатою 12% річних строком дії до 17 вересня 2019 року. В цей же день з метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором укладено іпотечний договір, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Повідомленням про відступлення прав вимоги від 15 жовтня 2015 року № 7311/11/2 їй стало відомо про відступлення права вимоги за укладеними з нею вищевказаними договорами ДІУ та що з 17 вересня 2015 року всі зобов`язання позичальника підлягають виконанню новому кредиторові.

Листом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. від 18 грудня 2015 року № 3131100/24393 банк їй повідомив про те, що це повідомлення вона отримала внаслідок дій ДІУ, що не були узгоджені з тимчасовою адміністрацією в банку та наразі оскаржуються банком. Подальша сплата заборгованості може відбуватися як через установи Банку, так і за реквізитами, вказаними у повідомленні ДІУ.

Вказувала, що вона належним чином виконала свої зобов`язання за кредитним договором, достроково погасивши розмір всієї заборгованості на розрахункові рахунки банку, та отримала від них довідку про відсутність у неї непогашеної заборгованості.

У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просила визнати виконаним в повному обсязі основне зобов`язання за кредитним договором від 17 вересня № 382 та припиненою з 06 червня 2016 року іпотеку, зняти обтяження за іпотечним договором, укладеним 17 вересня 2004 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

29 листопада 2019 року Чалов Андрій Олексійович - представник ДІУ подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову до ДІУ.

Відзив мотивовано тим, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не є уповноваженою особою ДІУ в контексті статті 527 ЦК України, тому з 17 вересня 2015 року ОСОБА_1 повинна була сплачувати щомісячні платежі в рахунок погашення кредиту тільки на реквізити ДІУ, про що була належним чином повідомлена.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не є уповноваженою особою ДІУ в контексті вимог статті 527 ЦК України. Крім того, позивач листом ДІУ від 15 жовтня 2015 року № 7311/11/2 була повідомлена про те, що установа є новим кредитором у зв`язку з відступленням прав вимоги банком за її договірними зобов`язаннями та роз`яснено про необхідність утриматися від оплати будь-яких коштів в погашення боргу за основним зобов`язанням на рахунки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Також у вказаному листі було висловлено прохання звертатися до ДІУ для узгодження подальших заходів щодо заборгованості за основним зобов`язанням. Цей лист з додатками, у тому числі й примірник договору відступлення з реквізитами банківської установи, особисто було отримано позивачем в листопаді 2015 року. Тому неналежне виконання позичальником основного зобов`язання унеможливлює застосування таких юридичних наслідків, як припинення іпотеки та обтяження за іпотечним договором.

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ДІУ жодного разу більш ніж за три роки не повідомляла їй про стан її заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2004 року № 382, укладеним між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». В вересні 2016 року вона повідомила відповідачам про відсутність у неї заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Зазначає, що справа розглянута в порядку письмового провадження, хоча характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагав безпосередньої участі всіх сторін у справі. При цьому їй не була надана можливість надати відповідь на відзив ДІУ, з яким суд першої інстанції повністю погодився. Крім того, рішення ухвалено без врахування повідомлення ДІУ щодо альтернативної сплати заборгованості за кредитним договором та без врахування постанов Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/2265/19 та Запорізького апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 337/4049/17, ухвалених за аналогічних обставин.

04 травня 2020 року Тодосієнко Валерій Михайлович - представник ДІУ подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» рішення суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, 17 вересня 2004 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 382, відповідно до умов якого банк надав позивачці кошти у розмірі 9 760,00 доларів США зі сплатою 12% річних строком дії до 17 вересня 2019 року (а. с. 10-15 т. 1).

17 вересня 2004 року з метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором укладено іпотечний договір, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а. с. 21-24 т. 1).

11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ДІУ було укладено договір про відступлення права вимоги № 17/4-В, згідно з яким банк відступив, а ДІУ набула всі права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення по ним, вказаними у додатках до цього договору, в тому числі і за кредитним договором № 382 (а. с. 29-32 т. 1).

15 жовтня 2015 року ДІУ листом № 7311/11/2 повідомила ОСОБА_1 про укладення між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ДІУ договору про відступлення прав вимоги. У листі було зазначено, що з 17 вересня 2015 року установа є новим кредитором та іпотекодержателем за іпотечним договором, укладеним з ОСОБА_1 (а. с. 25-26 т. 1).

Згідно з довідкою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 23 червня 2016 року заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2004 року № 382 відсутня, зобов`язання ОСОБА_1 виконані в повному обсязі (а. с. 77 т. 1).

За актом прийому-передачі, складеним 07 липня 2016 року, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передало ОСОБА_1 оригінали правовстановлюючих документів, а саме: договір купівлі-продажу від 17 вересня 2004 року та технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 189 т. 1).

Згідно з листом ДІУ від 24 лютого 2016 року № 796/11/2 платежі у погашення заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2004 року № 382 на рахунки ДІУ не надходили (а. с. 51 т. 1).

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Припинення зобов`язання регулюється главою 50 розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила визнати припиненим договір іпотеки, оскільки нею належним чином було виконано умови кредитного договору, а банком видано довідку про те, що станом на 23 червня 2016 року у неї відсутня заборгованість за кредитним договором.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, позивачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що нею належним чином були виконані її кредитні зобов`язання, оскільки вона, будучи обізнаною про нового кредитора та нові рахунки для зарахування кредитної заборгованості, достроково погасила кредитну заборгованість на рахунки первісного кредитора в порушення вимог статті 527 ЦК України.

Зокрема судом першої інстанції було враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 23 січня 2019 року у справі № 757/46709/16-ц та від 10 квітня 2019 року у справі № 534/1809/16-ц щодо застосування положень статті 527 ЦК України про те, що кредитору дозволяється не приймати самостійно виконання зобов`язання у разі його переадресування, під яким розуміється уповноваження кредитором іншої особи на прийняття виконання від боржника, якщо така можливість передбачена договором, актом цивільного законодавства або ж випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Уповноважена кредитором особа приймає виконання (тобто вчиняє фактичні дії, зокрема щодо прийняття майна) без заміни кредитора, і всі правові наслідки настають для кредитора. Під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов`язку боржником або іншою особою. Такі повноваження можуть бути визначені, зокрема: у договорі між кредитором уповноваженою особою; у договорі між боржником та кредитором; кредитором у виданій ним довіреності.

Згідно з пунктом 3.4.2 договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ДІУ, сторони домовилися, що у разі отримання грошових коштів від боржників в рахунок виконання зобов`язань за договорами, перелік яких зазначений у додатках до цього договору, після набрання чинності пунктом 1.2. цього договору, необхідно перерахувати такі грошові кошти на рахунок нового кредитора № 9, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» протягом трьох робочих днів з дня отримання таких коштів.

Правовий аналіз вказаної умови договору відступлення прав вимоги свідчить, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не було уповноваженою особою ДІУ, в контексті розуміння статті 527 ЦК України, а мирова угода укладена між Банком та установою, яка затверджена ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 січня 2016 року, стосується тільки останніх та підписана Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Зазначеною угодою не встановлюються та не змінюються права чи обов`язки відповідачів у даній справі. Тому посилання позивача в клопотанні, направленому 14 квітня 2016 року до ДІУ, на врегулювання укладеною між відповідачами в справі від 20 січня 2016 року № 910/21864/15 мировою угодою порядку взаємозвірок платежів, не спростовують висновків суду про відсутність домовленостей між первісним та новим кредиторами щодо визначення уповноваженої особи для прийняття виконання зобов`язання.

Листом ДІУ від 15 жовтня 2015 року № 7311/11/2 ОСОБА_1 була повідомлена, що установа є новим кредитором у зв`язку із відступленням прав вимоги банком за її договірними зобов`язаннями. Їй було роз`яснено про необхідність позичальнику утриматися від оплати будь-яких коштів в погашення боргу за основним зобов`язанням на рахунки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та звернутися до ДІУ для узгодження подальших заходів щодо заборгованості за основним зобов`язанням.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вищевказаний лист ДІУ особисто був нею отриманий в листопаді 2015 року, що свідчить про належну обізнаність позичальника про зміну кредитора та його реквізити.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неналежного виконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором, що унеможливлює застосування таких юридичних наслідків до похідного зобов`язання, як припинення іпотеки та обтяження за іпотечним договором.

Саме такі правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 534/1809/16-ц (провадження № 61-11422св19).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 527 ЦК України є необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення позивачкою вказаної норми законодавства.

Посилання на те, що справа розглянута в порядку письмового провадження на висновок суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову не впливає. При цьому судова колегія враховує, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року в складі судді Горбунової Я.М. справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справі, за наявними у справі матеріалами.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення ухвалено без врахування постанов Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/2265/19 та Запорізького апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 337/4049/17, ухвалених за аналогічних обставин, не можуть бути прийняті до уваги. За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 18 травня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.П.Коваленко

А.І.Овсяннікова