Справа № 308/4639/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.05.2020 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Сарай А.І.,

за участю секретаря судового засідання Зборовської Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Одночасно з позовної заявою позивачем ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, згідно з якою просить: розглянути заяву про забезпечення позову не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи; постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння; накласти арешт на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:003:0120, а також на земельні ділянки за кадастровими номерами :32:001:0400 та :32:001:0401; заборонити Ужгородській міській раді та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, їх посадовим особам та структурним підрозділам (відділам, управлінням, департаментам), державним реєстраторам структурних підрозділів; територіальних органів Міністерства юстиції України, виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації, нотаріусам та акредитованим суб`єктам державної реєстрації, вчиняти реєстраційні дії та проводити державну реєстрацію земельних ділянок за кадастровими номерами :32:001:0400, загальною площею 0,0051 га та НОМЕР_1 :32:001:0401, загальною площею 0,844 га; заборонити Ужгородській міській раді, в тому числі виконавчому комітету Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, їх посадовим особам та структурним підрозділам (відділам, управлінням, департаментам) приймати будь-які рішення щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:003:0120, а також земельних ділянок за кадастровими номерами :32:001:0400 та :32:001:0401 щодо прав на них в будь-який спосіб, в тому числі, але не виключно, шляхом купівлі її продажу, викупу, продажу через аукціон або за конкурсом та іншими способами, а також заборонити передавати у власність, розпорядження, користування, оренду громадян чи юридичних осіб, укладати та підписувати договори оренди, вчиняти їх державну реєстрацію.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що він звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Підставою для даного звернення до суду стала та обставина, що рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Ужгородської міської ради Мага Т.В. за № 37780008 від 26.10.2017 року скасовано запис про право власності ОСОБА_1 на належну йому земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 :31: НОМЕР_2 0120, а наступним рішенням від 07.03.2018 року за № 40042137 зареєстровано право власності на земельну ділянку за Ужгородською міською радою, що, в свою чергу, призвело до незаконного вибуття з володіння ОСОБА_1 майна.

Позивач вважає, що дані рішення державного реєстратора Мага Т.В. та Ужгородської міської ради прийняті всупереч положень норм, матеріального права та всупереч ухвалі Ужгородського міськрайонного суду від 14.12.2015 року, якою вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт і заборону відповідачу та іншим особам, вчиняти будь-які дії по відчуженню спірної земельної ділянки площею 0,0895 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :31:003:0120 до набрання судовим рішенням у справі № 308/12760/15 законної сили.

Однак, постановою Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 308/12760/15 встановлено, що договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером :31:003:0120 від 25.08.2010 року та додатковий договір від 01.12.2015 року № 1 на сьогоднішній день є чинними. При тому, на підставі даних правовстановлюючих документів у ОСОБА_1 виникло право власної і на земельну ділянку, а тому останній і надалі являється законним власником спірного майна, що вказує на необхідність відновлення його порушених прав.

Разом з тим, Ужгородська міська радою, не дивлячись на наявність заборон суду на вчинення дій щодо земельної ділянки і надалі вчиняються дії для зміни юридичного статусу спірної земельної ділянки, що може унеможливити виконання рішення суду.

Позивач зауважує, що пунктом 2.1 рішення Ужгородської міської ради за № 1516 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» від 18.04.2019 року, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу Департаментом міського господарства земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 :31:003:0120 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0895 га на дві земельні ділянки за кадастровими номерами НОМЕР_1 :32:001:0400 та :32:001:0401.

З метою виключення державної реєстрації поділу земельної ділянки в АДРЕСА_1 , внаслідок чого буде змінено юридичну долю вказаного майна ще до вирішення заявленого позову по суті та усуненні можливості її відчуження, що може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, недопущення порушення законних прав та інтересів позивача, які можуть виразитися у позбавленні права власності на належну земельну ділянку, позивач вважає, що існує необхідність вжиття судом заходів забезпечення позову.

Крім того, зазначає, що позивач готовий до зустрічного забезпечення з метою забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову в розмірі 1000 грн., з урахуванням того, що даний спір є немайнового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

При цьому згідно з ч. 4 ст. 153 ЦПК України у виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

В силу наведених приписів цивільного процесуального закону розгляд заяви про забезпечення позову здійснено після відкриття провадження у даній цивільній справі без повідомлення учасників справи.

Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Положенням ч. 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

З контекстного аналізу наведених норм слідує, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно може зникнути, зменшитись, погіршитись або може бути відчуженим.

Як встановлено судом, предметом позову у даній цивільній справі є: витребування від незаконного володіння Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0895 га, кадастровий номер :31:003:0120.

З матеріалів справи вбачається, що у власності позивача ОСОБА_1 перебувала земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0895 га, кадастровий номер :31:003:0120, на підставі договору дарування земельної ділянки від 25.05.2010 року та додаткового договору № 1 від 01.12.2015 року, укладених між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований).

Згідно з договором дарування земельної ділянки відчужувана земельна ділянка належала дарувальнику на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю ЯИ № 578763, виданого 09.06.2010 року Ужгородською міської радою на підставі рішення 5 сесії 5 скликання № 1301 від 27.11.2009 року Ужгородської міської ради, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 48, кадастровий номер :31:003:0120.

Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26.10.2017 року за № 37780008 скасовано запис про право власності ОСОБА_1 на вищевказану ділянку, а рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 07.03.2018 року за № 40042137 зареєстровано право власності (комунальної) на дану земельну ділянку в цілому за Ужгородською міською радою.

Вказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.05.2019 року, номер інформаційної довідки: 166384414.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2016 року у цивільній справі № 308/12760/15, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року, задоволено позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області. Визнано незаконним та скасовано пункт 1.18 рішення 5 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради Закарпатської області від 27 листопада 2009 року № 1301, яким затверджено проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та передано у власність земельну ділянку площею 0,0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 578783 за кадастровим номером :31:003:0120. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 :31: НОМЕР_2 : НОМЕР_3 , укладений 25 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та додатковий договір від 01 грудня 2015 року № 1 до вказаного договору дарування (реєстраційний номер 2930).

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року в частині позовної вимоги про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки від 25 серпня 2010 року та додаткового договору від 01 грудня 2015 року № 1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову керівника Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання договору дарування земельної ділянки та додаткового договору до договору дарування недійсними відмовлено. В іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року залишено без змін.

Щодо позовних вимог про визнання договору дарування земельної ділянки та додаткового договору до нього недійсним, Верховний Суд, застосувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), констатував, що про те, що сторона договору, у тому числі прокурор, не мала права на позов про недійсність правочину зазначено і у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у поставові від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15. З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що позов прокурора у частині вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та додаткового договору до нього не є ефективним способом захисту прав власника, що відповідає змісту права у його системному розумінні, а, отже, у наведеній частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Матеріалами справи також встановлено, що згідно з витягом з рішення XXXV сесії VII скликання (2-ге пленарне засідання) Ужгородської міської ради від 18.04.2019 року № 1516 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», міською радою вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок згідно з ст. ст. 25, 26 Закону України «Про землеустрій»: Департаменту міського господарства земельні ділянки (кадастровий номер :32:001:0401 площею 0,0844 га), (кадастровий номер :32:001:0400 площею 0,0051 га) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 з подальшою реєстрацією комунальної власності.

Оскільки договір дарування земельної ділянки від 25.08.2010 року та додатковий договір від 01.12.2015 року № 1 на сьогоднішній день є чинними, позивач вважає, що на підставі даних правовстановлюючих документів він наділений правом власності на земельну ділянку, яке наразі оспорюється Ужгородською міською радою, а тому, враховуючи те, що спірне майно вибуло без волі його власника ОСОБА_1 на підставі скасованого судового рішення, то, за твердженням позивача, він має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України.

Наведені позивачем обставини, на думку суду, не є достатньою підставою вважати імовірним утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття судом запропонованих заявником заходів. Наразі заявником не надано жодних доказів на підтвердження свого припущення щодо можливості вчинення відповідачем дій, що істотно ускладнять або унеможливлять виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення заявленого позову.

Посилання на потенційну можливість відчуження спірної земельної ділянки без наведення відповідного обґрунтування із посиланням на конкретні докази не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, виходячи з того, що подана позивачем ОСОБА_1 заява не містить обґрунтованих посилань, а матеріали справи відповідних доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Разом з тим, будь-яких об`єктивних даних, з яких можливо зробити висновок, що до розгляду справи по суті існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, а захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, судом не встановлено.

Обставини, що слугують підставами для забезпечення позову, обрання виду та меж такого забезпечення є предметом доказування.

Згідно з вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість обов`язок доведення наявності обставин щодо можливого істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі невжиття відповідних заходів забезпечення позову покладено ЦПК України на заявника. Заявником наявність цих обставин не доведено суду.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що наведені позивачем ОСОБА_1 обставини не є достатньою підставою вважати імовірним утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття судом запропонованих заявником заходів, а тому, з урахуванням того, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб, у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 149-153, 259, 260, 353-355 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 розділу VIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області А.І. Сарай