Справа №339/36/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2020 року м. Болехів
Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді Головенко О. С.
секретаря судового засідання Латик В.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в загальному позовному провадженні справу за позовом розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Болехівської міської ради про визнання права власності,-
31 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги позову мотивує тим, що її матері ОСОБА_2 на праві власності належала вказана квартира, яка під час приватизації у 1993 році проживала у вказані квартирі, а тому здійснила приватизацію, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла і після її смерті відкрилася спадщина на належну їй квартиру.
Спадкоємцем стала вона, інших спадкоємців немає та ще за життя ОСОБА_2 розпорядилася своїм майном склавши заповіт в її користь. Після смерті вона прийняла спадщину, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі.
Нещодавно звернувшись до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, отримала відмову з тих підстав, що згідно довідки ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» право власності на квартиру згідно свідоцтва про право власності на житло зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , тому нотаріус не може видати свдоцтво про право на спадщину на всю квартиру.
Вказане твердження нотаріуса є безпідставним, оскільки згідно Свідоцтва про право власності на житло власником квартири є ОСОБА_2 , інших співвласників не зазначено.
03 лютого 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.
16 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, а також залучено за клопотанням позивача в якості співвідповідача ОСОБА_3 .
Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просить засідання проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує про винесення заочного рішення (а.с.89).
Такі дії позивача не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача Болехівської міської ради та співвідповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце цього засідання були повідомлені у встановленому законом порядку, зокрема співідповідач через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України не подали відзив на позов.
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
А тому, враховуючи згоду позивача, суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів .
Суд, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Так, із змісту позовних вимог та матеріалів справи вбачається, що предметом спору є визнання права власності на спадкове майно за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-11).
При цьому, судом встановлені такі фактичні обставини справи.
Згідно інвентаризаційної справи №396 вбачається, що ОСОБА_2 21 вересня 1993року звернулася з заявою про передачу їй у приватну власність вказану квартиру (а.с.54).
Розпорядженням №367 від 18 листопада 1993 року за ОСОБА_2 приватизовано квартиру АДРЕСА_1 , кількість мешканців у квартирі троє (а.с.52).
14 грудня 1993 року видано свідоцтво про право власності на житло про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.8).
Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.
Як встановлено судом, відповідно до відомостей вказаних в довідці ОБТІ, 19 грудня 1993 року здійснена державна реєстрація права власності на майно, підставами для внесення до реєстру відповідного запису щодо ОСОБА_2 , як власника спірного майна було свідоцтво про право власності.
Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.
Правові висновки щодо статусу відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме та необхідності застосування частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вирішенні питань, пов`язаних з правом власності на майно, викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 917/553/17, від 03.04.2018 у справі № 922/1645/18.
Отже, як встановив, суд і таке вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 1993 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.8).
Також встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і після її смерті відкрилася спадщина на вказане майно (а.с.7), спадкоємцем якого стала дочка ОСОБА_1 , (а.с.5).
Як зазначено в ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до іншої особи (спадкоємця).
Згідно з положеннями частин 1,2 ст. 1220, ч.1 ст.1222, ч.3 ст.1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття cпадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Частинами 1,3 ст. 1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 Кодексу він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270 ЦК строк.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_2 розпорядилася своїм майном у випадку смерті, склавши заповіт в користь своєї дочки, позивача по справі.
Факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження та про одруження ОСОБА_1 , яка змінила прізвище « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » (а.с.5-6).
Позивач, будучи єдиним спадкоємцем за заповітом (а.с.16), у встановлений законом строк 09 липня 2008 року звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.12) і заведено спадкову справу, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі, тому вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері.
З постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій вбачається, що інші спадкоємці не звертались із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , окрім позивача.
Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу нотаріус відмовив, виходячи з того, що з довідки ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 19.12.2019року вбачається, що право власності на квартиру згідно свідоцтва про право власності на житло зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 1/3 частці кожному, (а.с.13-14), що суперечить висновкам, встановленим судом про те, що власником спірної квартири є ОСОБА_2 .
За таких підстав, суд переконується в тому, що позивач, як спадкоємець за заповітом згідно норм спадкового права, стала власником спадкового майна померлої ОСОБА_2 і набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , з моменту відкриття спадщини.
На підставі наведеного ст.1220-1223,1268,1269 ЦК України, керуючись ст. 258-259,263-265, 280-281 ЦПК України суд,-
Позов ОСОБА_1 до Болехівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд, з урахуванням п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :
Найменування або ім`я сторін, їх місцезнаходження або місце проживання:
ОСОБА_1 - посвідка на постійне проживання НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_3 .
ОСОБА_3 - місце реєстрації АДРЕСА_4 .
Дата складання повного тексту рішення - 21 травня 2020 року.
Суддя Головенко О.С.