ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5227/20 Справа № 210/1826/18 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/1826/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року, яке ухвалено суддею Сільченком В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "Україна" (надалі - ПрАТ «СК «Україна»), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позовна заява мотивована тим, що 4 травня 2016 року, приблизно о 17-30 годин, відповідач ОСОБА_2 , рухаючись на автомобілі ВА32107 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , по вулиці Хабаровській з боку вулиці Олєйнікова в бік вулиці Якіра у м. Кривому Розі , не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 ПДР України та не надав переваги у русі позивачу, оскільки він прямував на власному автомобілі КІА Sportage, реєстраційний номер НОМЕР_3 , головною дорогою, в результаті чого з вини відповідача сталась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП).

В результаті даної ДТП пасажири автомобіля ВАЗ 2107, під керування відповідача ОСОБА_2 , отримали тілесні ушкодження. За даним фактом відкрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст.286 КК України.

Вина ОСОБА_2 та обставини дорожньо-транспортної пригоди встановлені вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2018 року, згідно якого він був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, було пошкоджено його автомобіль, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 225532,50 грн., а також моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 69944,93 грн., та в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, на думку відповідача, судом не було враховано норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого шкода, завдана пошкодженням транспортного засобу, внаслідок ДТП, відшкодовується страховою компанією, а різниця між завданими збитками та сумою страхового відшкодування підлягає покриттю за рахунок винної особи. Оскільки, позивач ОСОБА_3 не надав суду доказів щодо звернення до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування, на думку відповідача, він не набув права на звернення з вимогою про стягнення завданої шкоди з винної особи. При цьому, відповідач зазначає, що судом зроблено посилання на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2808цс15 від 20.01.2016 року щодо абсолютного права потерпілого у виборі відповідача при стягненні шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, тоді як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №760/1571/15-ц відступила від даної правової позиції. За таких обставин, відповідач вважає, що суд був зобов`язаний відмовити позивачу у позові, або ж залишити позовні вимоги без розгляду.

Не погоджується відповідач й з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з нього на користь позивача 5000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки заподіяння такої ним не доведено, а посилання позивача на те, що він був травмований не відповідає дійсності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 04.05.2016 року, приблизно в 16 годин 45 хвилин, в світлий час доби, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з трьома пасажирами у салоні, рухався по сухому асфальтному покриттю проїжджої частини другорядної дороги вулиці Хабаровська у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, позначеної дорожніми знаками пріоритету 2.1 "Надати дорогу", з боку вулиці Косіра в бік вулиці Якіра , наближаючись до нерегульованого світлофором перехрестя вулиці Якіра та вулиці Хабаровська в Дзержинському районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

В цей же час, по проїжджій частині головної дороги вулиці Якіра у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, позначеної дорожнім знаком пріоритету 2.3 «Головна дорога», з боку пр. Металургів у напрямок вул. Рязанова рухався автомобіль «Кіа Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , наближаючись до нерегульованого світлофором перехрестя доріг вулиці Якіра та вулиці Хабаровська в Дзержинському районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

На зазначеному нерегульованому світлофором перехресті, водій ОСОБА_2 не зупиняючись та не зменшуючи швидкість руху керованого ним автомобіля «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , виїхав на нерегульоване світлофором перехрестя проїжджих частин вул. Якіра та вул. Хабаровська в Дзержинському районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Водій ОСОБА_2 , перед виїздом з другорядної проїжджої частини вул. Хабаровська на головну проїжджу частину дороги вул. Якіра, грубо ігноруючи встановлені дорожні знаки, проявив неуважність до дорожньої обстановки, був не передбачуваним, продовжив рухатися з небезпечною швидкістю, маючи технічну можливість запобігти зіткнення, вчасно не зменшив швидкість руху та не зупинив керований ним автомобіль «ВАЗ 2107 », реєстраційний номер НОМЕР_2 , щоб надати дорогу автомобілю «Кіа Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався по головній проїжджій частині дороги вул. Якіра з правої сторони прямо, під керуванням водія ОСОБА_1 , чим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5, 2.3 б), 2.3 д), 16.11 і дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху України

Внаслідок невиконання зазначених правил безпеки дорожнього руху України, дотримання яких є достатньою умовою для запобігання події, водій ОСОБА_2 , на нерегульованому світлофором перехресті проїжджих частин вул. Якіра та вул. Хабаровська в Дзержинському районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, допустив зіткнення керованого ним автомобіля «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з автомобілем «Кіа Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався прямо по головній дорозі вул. Якіра.

Зазначені обставини встановлені вироком Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.02.2018 року у справі №210/3215/16-к, яким ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 4 роки з позбавленням права керування транспортним засобом на 2 роки, із звільненням від відбування основного покарання, з встановленням йому випробувального терміну 3 роки.

Вирок не оскаржений та набрав законної сили 13.03.2018 року (а.с. 3-4).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ2107, номерний знак НОМЕР_2 , застрахована в ПрАТ СК «України» на підставі полісу №АІ/5693831, що не заперечується сторонами по справі.

Згідно полісу №АІ/5693831 обов`язкового страхування цивільно-правововї відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіля ВАЗ2107, номерний знак НОМЕР_2 , страхова сума за шкоду, заподіяну майну становить 50000 гривень (а.с. 29-30).

Згідно даних висновку експертного авто-товарознавчого дослідження № 168/19 від 20.07.2019 року, сума матеріальної шкоди, яка була спричинена позивачу, як власнику автомобіля марки «Кіа Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , складає 119 944,93 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" і статтею 1194 ЦК України, та виходив з того, що, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому, суд дійшов висновку, що неотримання позивачем ОСОБА_1 суми страхового відшкодування за полісом №АІ/5693831 обов`язкового страхування цивільно-правововї відповідальності власників наземних транспортних засобів у розмірі 50 000,00 грн., не позбавляє останнього права на стягнення різниці між завданими збитками та страховим відшкодуванням з винної особи, у порядку статті 1194 ЦК України

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі - Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.02.2018 року у справі №210/3215/16-к, який не оскаржений та набрав законної сили 13.03.2018 року (а.с. 3-4), ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 4 роки з позбавленням права керування транспортним засобом на 2 роки, із звільненням від відбування основного покарання, з встановленням йому випробувального терміну 3 роки.

Зазначеним вироком встановлено, що внаслідок невиконання правил безпеки дорожнього руху України, дотримання яких є достатньою умовою для запобігання події, водій ОСОБА_2 , на нерегульованому світлофором перехресті проїжджих частин вул. Якіра та вул. Хабаровська в Дзержинському районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, допустив зіткнення керованого ним автомобіля «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з автомобілем «Кіа Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався прямо по головній дорозі вул. Якіра, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_1 та має відшкодовувати позивачеві завдані збитки у повному обсязі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, потерпіла особа наділена правом на стягнення з винної особи завданих збитків в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, і це право може використовуватися такою особою як після отримання всієї суми страхового відшкодування від страховика, так і як самостійна вимога.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якої шкода, завдана пошкодженням транспортного засобу, внаслідок ДТП, відшкодовується страховою компанією, а різниця між завданими збитками та сумою страхового відшкодування підлягає покриттю за рахунок винної особи. При цьому, посилання відповідача на те, що позивач ОСОБА_3 не надав суду доказів щодо звернення до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з чим, на думку відповідача, він не набув права на звернення з вимогою про стягнення завданої шкоди з винної особи, спростовуються вищенаведеним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом зроблено посилання на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2808цс15 від 20.01.2016 року щодо абсолютного права потерпілого у виборі відповідача при стягненні шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, тоді як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №760/1571/15-ц відступила від даної правової позиції, колегія суддів вважає прийнятними, однак, таке посилання не призвело до неправильного застосування норм матеріального права та вирішення спору, а тому не може бути підставою для скасування або ж зміни рішення суду.

Як встановлено судом першої інстанції та не оскаржується учасниками справи у суді апеляційної інстанції, що, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, звільняє суд від повторного дослідження цих доказів, загальна сума матеріальної шкоди, яка завдана ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 199 944,93 грн., і саме ця сума має бути відшкодована останньому в повному обсязі.

Згідно полісу №АІ/5693831 обов`язкового страхування цивільно-правововї відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіля ВАЗ2107, номерний знак НОМЕР_2 , страхова сума за шкоду, заподіяну майну становить 50000 гривень (а.с. 29-30), тобто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 69 944,93 грн. (119944,93 грн. - 50000,00 грн.), і висновки суду першої інстанції в цій частині є вірними.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведені обставини та беручи до уваги, що позивач побоювався за своє життя, в день ДТП не потрапив на роботу та вимушений був змінити звичайний життєвий лад у зв`язку з вказаною подією, на даний час змушений і надалі займатися справами, пов`язаними із ліквідацією наслідків ДТП, звертатись до адвокатів, суду за відновленням свого порушеного права, та, переживши ДТП, він постійно згадує ті події, приймаючи до уваги той факт, що він міг померти, останнім часом позивач боїться їздити на автомобілі, що є психологічним наслідком дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого переносив душевні та моральні страждання, суд першої інстанції, з урахуванням принципів розумності і справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди в 5 000,00 гривень, який в апеляційній скарзі не спростовано.

Доводи ж відповідача про те, що посилання позивача на те, що він був травмований внаслідок ДТП не відповідають дійсності, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не враховував такі обставини.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: