У Х В А Л А

Справа № 203/4529/19

Провадження № 2-з/0203/103/19

20 лютого 2020 року м. Дніпро

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненко І.Ю., ознайомившись із заявою представниці позивача про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Небосенко Олена Анатоліївна, про визнання недійними договорів дарування нерухомого майна та договору іпотеки, скасування рішень та виключення з державний реєстрів відомостей, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Небосенко Олена Анатоліївна, про визнання недійними договорів дарування нерухомого майна та договору іпотеки, скасування рішень та виключення з державний реєстрів відомостей.

Справа надійшла до суду за підсудністю із Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Відповідно до матеріалів цивільної справи, Кіровським районним судом м. Дніпропетровська не вирішено заяву представниці позивача ОСОБА_5 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Небосенко Олена Анатоліївна, про визнання недійними договорів дарування нерухомого майна та договору іпотеки, скасування рішень та виключення з державний реєстрів відомостей, яка подана нею 18 грудня 2019 року одночасно із позовом. У заяві прохає забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_4 у вигляді: квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; 1/6 частини земельної ділянки, площею 0,1911 га, кадастровий номер № :03:247:0051, що по АДРЕСА_3 ; земельної ділянки, площею 0,14 га, кадастровий номер № 122455400:01:012:0685, що по АДРЕСА_4 .

Заяву обґрунтовує наступним чином. Предметом спору у цій справі є недійсність: договору дарування квартири від 08 квітня 2019 року, що укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , який зареєстровано в реєстрі за № 366; договору дарування квартири від 08 квітня 2019 року, що укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , який зареєстровано в реєстрі за № 365; договору дарування частки земельної ділянки від 26 квітня 2019 року, що укладено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , предметом якого є частка земельної ділянки, площею 0.1911 га, кадастровий номер: :03:247:0051, яка розташована по АДРЕСА_3 , який зареєстровано в реєстрі за № 441; договору дарування земельної ділянки від 26 квітня 2019 року, що укладено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , предметом якого є земельна ділянка, площею 0.14 га, кадастровий номер: :01:012:0685, яка розташована за адресою АДРЕСА_4 , який зареєстрований в реєстрі за № 442; договору іпотеки, що укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 15 квітня 2019 року, який зареєстрований в реєстрі за № 387, а також похідні від цих вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та виключення з державний реєстрів відомостей про право та про обтяження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 300 000 гривень. Під час розгляду Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи, ОСОБА_2 , не дивлячись на постановлену судом ухвалу про забезпечення позову, відчужила належну їй квартиру на користь матері. Усі оспорені у цій справі правочини вчиненні ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року по справі № 201/13083/18, задля унеможливлення звернення стягнення на нерухоме майно в межах виконавчого провадження. Внаслідок того, що спірне нерухоме майно може бути реалізовано в межах процедури виконавчого провадження, є доцільним вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту спірного майна. Незастосування такого заходу забезпечення позову може ускладнити виконання майбутнього рішення суду та порушити права позивача. Яким саме чином може бути ускладнено виконання майбутнього рішення суду, представницею позивача не зазначено.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, ознайомившись із матеріалами цивільної справи, суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні, за наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 10 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Зважаючи на викладене, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наступного: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Вирішуючи заяву позивача про забезпечення позову, виходжу із наступного. Предметом спору є недійсність правочинів із дарування ОСОБА_2 нерухомого майна у вигляді квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; 1/6 частини земельної ділянки, площею 0,1911 га, кадастровий номер № :03:247:0051, що по АДРЕСА_3 ; земельної ділянки, площею 0,14 га, кадастровий номер № 122455400:01:012:0685, що по АДРЕСА_4 та похідні від цих вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із виключенням відповідних відомостей з Реєстрів.

Згідно зі статтями 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рябих проти Росії"). Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

Дія принципу «res judicata» передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. За судовим рішенням, яке не потребує виконання, такий стан і наслідки, передбачені судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням сили. Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання зокрема судових рішень. Наслідки, передбачені судовим рішенням, яке потребує виконання, остаточно настають після виконання цього судового рішення. Саме з виконанням судового рішення реально поновлюються права особи, яка зверталась з відповідним позовом до суду, і яка за наслідками виконання цього судового рішення отримує визначеність у правовому статусі, на який може покладатись, реалізуючи свої права та обов`язки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до викладеного Верховним Судом в ухвалі від 27 серпня 2019 року по справі № 910/24263/16 правового висновку, рішення суду про визнання договору недійсним є виконаним із моменту набрання ним законної сили та не потребує примусового виконання із видачею судом виконавчого документу.

Відтак, у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договорів із дарування нерухомого майна недійсними, а також визнання недійсними договорів іпотек, таке судове рішення, після набрання ним законної сили, не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки буде вважатись виконаним з моменту набрання ним чинності.

Тому, суд вважає, що викладені представницею позивача підстави для забезпечення позову є нічим іншим, як необгрунтованим припущенням.

Суд враховує, що у матеріалах справи та у Єдиному державному реєстрі боржників відсутні відомості про відкрите виконавче провадження із примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 300 000 гривень. Суд також враховує і те, що відповідно до даних відкритого ЄДРСР України, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року частково скасовано. У випадку отримання ОСОБА_1 виконавчого листа по справі № 201/13083/18, він має можливість звернутись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про вжиття заходів забезпечення виконання рішення суду у порядку ст.ст. 150, ч. 6 ст. 431 ЦПК України, оскільки кінцевою метою для позивача є отримання задоволення своїх майнових вимог на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року, з урахування зміни його постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року. Цей суд не може підміняти собою функції тієї судової установи, якою прийнято рішення на користь позивача та яка законом, у вигляді відповідних цивільно-процесуальних норм, закликана до звернення судових рішень до виконання та встановлення судового контролю із виконання власних рішень.

Заходи забезпечення позову можуть бути вжитті судом у випадку наявності реального ризику ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або у випадку, коли ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у випадку їх невжиття буде неможливий.

Внаслідок того, що в цій справі відсутні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього рішення суду, а вимоги про вжиття заходів забезпечення позову у порядку ч. 6 ст. 431 ЦПК України мають заявлятись позивачем у межах розглянутої Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи, заява представниці позивача ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150-153, 260, 353 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представниці позивача ОСОБА_7 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Небосенко Олена Анатоліївна, про визнання недійними договорів дарування нерухомого майна та договору іпотеки, скасування рішень та виключення з державний реєстрів відомостей відмовити.

Відповідно до вимог п. 15.5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів редакції Закону» від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційну скаргу може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Суддя І.Ю. Литвиненко