Справа № 585/4854/19
Номер провадження 2/585/228/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
21 травня 2020 року м.Ромни
Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючої судді Машини І.М.,
при секретарі - Шемчук І.С.,
з участю позивача - ОСОБА_1 ,
представник позивача - Осіпова Ю.В. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Осіпов Ю.В., до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-
В грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Осіпова Ю.В. звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 , в якій просить здійснити поділ майна домоволодіння (садиби) - житлового будинку в АДРЕСА_1, з господарськими будівлями, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння (садиби) - житлового будинку в АДРЕСА_1, з господарськими будівлями та виділити їй в натурі в порядку поділу майна наступні приміщення в житловому будинку літера «А»: сіни 1-1 площею 14,2 м. кв., житлову кімнату 1-6 площею 8,7 м. кв., житлову кімнату 1-7 площею 12,1 м. кв., кухню 1-8 площею 8 кв. м., сарай літ. «б» розміром 6,85х5,55 площею 38,017 м. кв.
Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 15.11.1969 по 18.07.2019. У період перебування в шлюбі ними спільною працею та за спільні кошти був побудований будинок за адресою: АДРЕСА_1, з господарськими будівлями. Земельна ділянка площею 600 кв. м., на якій розташоване нерухоме майно, в приватній власності не перебуває, а надана в безстрокове користування. 06.06.1989 будинок був прийнятий і введений в експлуатація. Будинок з господарськими будівлями зареєстрований на праві особистої власності за відповідачем та складається з житлового будинку літ. «А», в якому маються наступні приміщення: сіни 1-1 площею 14,2 м. кв., прихожа (вітальня) 1-2 площею 12,1 м. кв., житлова кімната 1-3 площею 15,6 м. кв., житлова кімната 1-4 площею 12,6 м. кв., ванна кімната 1-5 площею 5,2 м. кв., житлова кімната 1-6 площею 8,7 м. кв., житлова кімната 1-7 площею 12,1 м. кв., кухня 1-8 площею 8 м. кв. Крім будинку в період шлюбу сторонами також побудовані сараї літ. «б» розміром 6,85х5,55 площею 38,017 м. кв., літ. «Б» розміром 5,56х3,41 площею 17,458 м. кв. До розлучення в червні 2019 відповідач повідомив позивачці, що спірний будинок належить йому і вона не має права в ньому жити, незважаючи на те, що в даному будинку позивачка зареєстрована з 1989 р. Таким чином, оскільки відповідач перешкоджає позивачу користуватися спільним майном та немає між сторонами згоди про користування, то позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.
13 січня 2020 р. суд відкрив провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 13.02.2020.
31.03.2020 справа призначена до судового розгляду по суті на 23.04.2020.
В судовому засіданні 21.05.2020 позивач та її представник вимоги позову підтримали.
Відповідач до суду не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надіслав, клопотань не заявляв.
Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення.
Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, прийшов до наступного висновку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Заочним рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18.07.2019, шлюб, зареєстрований 15 листопада 1969 р. Роменським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області (актовий запис № 499) між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - розірвано (а.с. 6).
Встановлено, що за час спільного проживання сторонами (подружжям) набуто у власність наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а саме, житловий будинок літ «А», який складається з наступних приміщень: сіни 1-1 площею 14,2 м. кв., прихожа (вітальня) 1-2 площею 12,1 м. кв., житлова кімната 1-3 площею 15,6 м. кв., житлова кімната 1-4 площею 12,6 м. кв., ванна кімната 1-5 площею 5,2 м. кв., житлова кімната 1-6 площею 8,7 м. кв., житлова кімната 1-7 площею 12,1 м. кв., кухня 1-8 площею 8 м. кв.; а також сараї літ. «б» розміром 6,85х5,55 площею 38,017 м. кв., літ. «Б» розміром 5,56х3,41 площею 17,458 м. кв., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 12-17).
З довідки комунального підприємства «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації» від 18.09.2019 № 101 встановлено, що згідно з архівною інвентарною справою станом на 01.01.2013 року житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого Роменською нотаріальною конторою 24.01.1975, реєстр. № 504, та акта про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Роменської міської ради народних депутатів 21.06.1989 № 119 (а.с. 19).
Зазначене також підтверджується правовстановлюючими документами на нерухоме майно: договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченим 24.01.1975 Роменською нотаріальною конторою за реєстр. № 504; актом про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 06.06.1989, затвердженим Роменською міською Радою народних депутатів 21.06.1989 (а.с. 9-11, 12, 18).
Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване в Роменському міжміському бюро за ОСОБА_3 , що підтверджується висновком про реєстрацію права власності на будівлю, зробленим інженером Роменського міжміського бюро 04.04.1990 (а.с. 11).
Зазначені вище обставини сторонами не заперечувались.
Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, а тому позивач звернулася до суду із зазначеним позовом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 372 ЦК України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; нормативно-правовий акт № 11 від 21.12.2007 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).
Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц.
Згідно п. 6 та п. 7 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право
приватної власності на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.
Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.
При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.
В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у
спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.
В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.
Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.
У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК ( 5464-10 ). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необгрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.
При поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.
Таким чином, враховуючи, що спірне майно подружжя, а саме житловий будинок в АДРЕСА_1 набуті сторонами за час шлюбу, то воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна.
В той же час, оскільки, позивач обґрунтовуючи позов в частині виділення в натурі нерухомого майна не довів можливості поділу нерухомого майна на самостійні об`єкти, який повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами; не надав доказів того, що кожній із сторін може бути виділено відокремлену частку даного об`єкта із самостійним виходом та доказів щодо наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2070 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі положень ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), представник позивача - адвокат Осіпов Ю.В., до ОСОБА_3 (місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.
Здійснити поділ майна: домоволодіння (садиби) - житлового будинку в АДРЕСА_1 з господарськими будівлями, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння (садиби) - житлового будинку в АДРЕСА_1 ( колишня адреса АДРЕСА_1 ) з господарськими будівлями.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , суму судового збору в розмірі 2070 (дві тисячі семдесят) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасники, які не були присутні в судовому засіданні мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 28.05.2020.
СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ І. М. Машина