Справа №522/7292/19
Провадження № 4-с/522/137/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засідання - Скибінській Є.С.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни, а саме на постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 05.02.2020 року, за участю стягувача ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 25.08.2020 року надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни, а саме на постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, за участю стягувача ОСОБА_2 по виконавчому провадженню №60564597.

В обґрунтування скарги зазначено, що позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії». За положенням законодавства тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватись лише як крайній захист після реалізації можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України особистого майнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим. Таким чином, у разі часткового виконання Боржником своїх зобов`язань, застосування щодо нього такого суворого заходу як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є неправомірним. У зв`язку з чим представник скаржника звернувся до суду із скаргою, відповідно якої просив скасувати постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської О.Л. від 05.02.2020 року № ВП 60564800, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежено у праві виїзду за межі України та скасувати постанову державного Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської О.Л. від 05.02.2020 року № ВП 60564597, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежено у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2020 року відкрито провадження по справі та витребувано належним чином завірену копію виконавчого провадження.

В судове засідання 10.09.2020 року з`явились представник скаржника адвокат Лічман В.Л. який підтримав скаргу у повному обсязі та стягувач ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення скарги, було оголошено перерву у судовому засіданні до 21.09.2020 року.

18.09.2020 року представником стягувача адвокатом Гупало П.М. надано клопотання про долучення до матеріалів справи у якості доказів копії документів ДВС про наявну заборгованість у ОСОБА_1 , копії робочих контрактів за 2016-2019 роки та копію заяви про внесення відомостей до ЄРДР стосовно ОСОБА_1 , також представник стягувача просив в задоволені скарги представника боржника відмовити.

21.09.2020 року представник скаржника надав копії квитанції про сплату аліментів.

В судове засідання 21.09.2020 року з`явились представник скаржника ОСОБА_3 та стягувач ОСОБА_2 , оголошено перерву до 23.09.2020 року.

21.09.2020 року через канцелярію суду представником ДВС було надано відзив на скаргу разом з копіями документів виконавчого провадження. Представник ДВС просив залишити скаргу без задоволення у зв`язку з тим, що станом на 01.09.2020 року заборгованість скаржника складає 557642,64 грн. Всі дії, вчинені державним виконавцем, в межах виконавчих проваджень в повній мірі відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

22.09.2020 року стягувачем надано клопотання про врахування додаткових пояснень та додаткових доказів.

В судове засідання 23.09.2020 року з`явились представник скаржника ОСОБА_3 , який надав суду додаткові докази щодо сплати аліментів та підтримав скаргу у повному обсязі, стягувач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення скарги.

Також в судове засідання з`явилась державний виконавець Романовська О.Л., яка просила залучити відзив проти скарги, просила залишити скаргу без задоволення, на питання головуючого щодо сповіщення боржника про виконавче провадження та наявність заборгованості, пояснила, що сповіщала боржника про відкриття виконавчого провадження наявний особистий підпис боржника, розрахунок заборгованості направляла поштою, разом з тим реєстру відправки не має та за таких умов встановлювати заборону виїзду за межі України встановити неможливо.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), знаходяться виконавчі провадження, а саме:

виконавче провадження АСВП №60564597 з примусового виконання виконавчого листа №522/7292/19 виданого 04.11.2019 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 25.04.2019 року і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2021 року;

виконавче провадження АСВП №60564800 з примусового виконання виконавчого листа №522/7292/19 виданого 04.11.2019 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 25.04.2019 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

12.11.2019 року державним виконавцем постановлено відкриття виконавчих проваджень ВП №60564597 та ВП №60564800.

Матеріали виконавчого провадження містять докази щодо часткової сплати аліментів, однак державним виконавцем складались розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, та станом на 01.09.2020 року загальна заборгованість за виконавчими провадженнями складає 557642,64 року, однак доказів щодо отримання розрахунків матеріали справи не містять, в судовому засіданні державний виконавець зазначила про направлення розрахунків поштою, однак реєстрів відправки не має.

Представником боржника надано квитанції про сплату аліментів № 2195 від 21.11.2019 року на суму 5892,00 грн., №2242 від 21.11.2019 року на суму 5892,00 грн., №N1EPU4504M від 18.11.2019 року на суму 5961,00 грн., №N1EPU4429M від 18.11.2019 року на суму 5961,00 грн., №15 від 17.01.2020 року на суму 3000,00 грн., №3988-1209-8209-0514 від 22.09.2020 року на суму 1000,00 грн., №5586-1209-7632-5144 від 22.09.2020 року на суму 1500 грн., отже боржник сплачує аліменти, однак не в повному обсязі.

Державним виконавцем постановами від 05.02.2020 року по зазначеним ВП встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі країни у зв`язку з ухиленням від виконання зобов`язань.

Постановою державного виконавця від 05.02.0202 року боржнику встановлено тимчасове обмеження у праві керуванням транспортними засобами.

Державним виконавцем постановами від 15.07.2020 року по зазначеним ВП накладено штрафи за невиконання рішення суду за наявність заборгованості.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення скарги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Крім того, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

У відповідності до ст. 2 Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно до положень ст. 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Зокрема пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Утім визначення поняття «ухилення» Закон України «Про виконавче провадження» прямо не розкриває. Також відсутня практика Конституційного суду України щодо офіційного тлумачення такого поняття, як «ухилення».

Відповідно до Нового словника української мови у 4-х томах 1998 року видавництва, вбачається, що в сучасній українській мові слово ухилення тлумачиться наступним чином: відступати, відхилятися, вивертатися; намагатися не робити чого-небудь, не брати участі у чомусь, уникати; навмисно не давати відповіді на запитання, говорити щось інше.

Тобто, з погляду етимології словосполучення ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) вжите у ч.5 ст.6 «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та у п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Проте особа, що має невиконанні зобов`язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не доведено протилежного.

До того ж, адвокатом боржника до суду надано підтвердження часткового виконання рішення суду, а саме копії відповідних квитанцій, що дає суду підстави переконатись у відсутності ухилення від виконання зобов`язань. Державним виконавцем не надано доказів щодо направлення відповідних розрахунків заборгованості, а тому боржник не був обізнаний про наявність зазначеною заборгованості відповідно згідно з наданих розрахунків.

У розумінні ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Виходячи зі змісту ст. 6 Конвенції, право на виконання судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд, підлягає судовому захисту в контексті гарантованих законом прав як стягувача, так і боржника по справі, які є рівними учасниками виниклих правовідносин щодо виконання судового рішення.

Законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Таким чином, сама по собі наявність невиконання зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві виїзду, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

Відповідно до ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 , з огляду на те, що дійсно боржник обізнаний про наявність виконавчих проваджень, разом з тим частково сплачуючи аліменти, неможливо встановити факт ухилення від виконання зобов`язань, оскільки, державним виконавцем не надано доказів щодо отримання боржником розрахунку заборгованості, що стало підставою для встановлення таких обмежень. Також суд приймає до уваги ті обставини, що обмеження у праві виїзду за межі території України є крайнім заходом після реалізації всіх інших можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, а в даному випадку обраний захід є неправомірним, а тому постанови державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни, про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 05.02.2020 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 260, 352, 353, 450, 451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни, а саме на постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 05.02.2020 року, за участю стягувача ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни від 05.02.2020 року №ВП 60564800, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмежено у праві виїзду за межі України.

Скасувати постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни від 05.02.2020 року №ВП 60564597, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмежено у праві виїзду за межі України.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15 денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а в разі її оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо вона не буде скасована.

Повний текст ухвали суду складено 28.09.2020 року.

Суддя Д.Ю. Донцов