ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3810/20 Справа № 199/3969/19 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами Прокуратури Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування і прокуратури,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути за рахунок державного бюджету на його користь моральну шкоду у розмірі 12 000 000 грн.

В обгрунтування позову зазначив, що у вересні 2006 року відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129, ч.1 ст. 263 КК України (в редакції Закону 2001 року), у зв`язку з чим 30 листопада 2009 року був затриманий та доставлений до ізолятора тимчасового затримання для затриманих та взятих під варту осіб Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. 04 грудня 2009 року етапований до Дніпропетровського слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року його визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України звільнено від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Судом винесено окрему постанову, стосовно встановленого застосування до останнього фізичного насилля, заходів дисциплінарного впливу та здійснення перешкод у здійсненні ним своїх прав для захисту від обвинувачення.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року кримінальну справу за його обвинуваченням закрито на підставі ч.2 ст.282 КПК України.

Зважаючи на те, що він протягом тривалого часу, а саме близько 13 років безпідставно знаходився під слідством та судом, що є надзвичайно свавільне і цинічне порушення прав людини, та зважаючи на кількість, характер, тривалість порушень його прав, глибину душевних страждань, приниження честі, гідності та ділової репутації, істотне погіршення стану здоров`я, йому завдало значної моральної шкоди.

Посилаючись на викладене, позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в 12 000 000 грн., стягнувши відшкодування з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року позов задоволено часткового.

Стягнуто із Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн. (один мільйон п`ятсот тисяч грн.).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з неправомірним перебуванням під слідством і судом, період якого склав майже 13 років позивачу заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 1 500 000 грн, визначеному з урахуванням фактичних обставин справи і відповідно до принципів розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань ОСОБА_1 , які були викликані зміною його нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, беручи до уваги, що відновлення нормального способу життя вимагало від нього додаткових зусиль.

Не погодившись з рішенням суду, Прокуратура Дніпропетровської області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 609 258 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що причинно-наслідковий зв`язок між діями органу державної влади та тяжкими моральними стражданнями, на які посилається позивач, встановленими у справі обставинами, не доведено. Крім того, розмір стягнутої шкоди в оскаржуваному рішенні не відповідає судовій практиці в аналогічних спорах.

Також, вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди, є безпідставними, оскільки до їх повноважень не входить відповідальність за дії чи бездіяльність державних органів.

В свою чергу, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Державної казначейської службі України на свою користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 12 000 000 грн. моральної шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що крім тієї обставини, що позивач перебував під слідством та судом майже 13 років, наявність або відсутність інших обставин, якими обґрунтовувалися вимоги у цивільній справі, судом першої інстанції встановлено не було, дані про ці обставини, що мають значення для справи, їх юридична оцінка та визначені відповідно до них правовідносини, у мотивувальній частині рішення не наведено, зазначені обставини позову підлягають встановленню, а наявні докази та документи кримінальної справи, у витребуванні яких суд першої інстанції необгрунтовано відмовив, підлягають дослідженню та оцінці.

В апеляційній скарзі, Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що причинно-наслідковий зв`язок між діями органу державної влади та тяжкими моральними стражданнями, на які посилається позивач, встановленими у справі обставинами не доведено.

Вважає помилковим покладення на Державну казначейську службу України, яка є самостійною юридичною особою і прав позивача не порушувала, відповідальності за завдану моральну шкоду, оскільки такі твердження спростовуються нормами чинного законодавства.

Також посилається на те, що стягнута за рішенням суду першої інстанції сума відшкодування у розмірі 1 500 000 гривень, є завищеною, та її розмір не обґрунтований.

13 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області, який мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просив відмовити у її задоволенні, а його позов задовольнити повністю.

Інші учасники своїм правом передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалися.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у вересні 2006 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129, ч.1 ст.262, ч.1 ст. 263 КК України (в редакції Закону 2001 року), яку закрито на підставі постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року, на підставі ч.2 ст.282 КПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 30 листопада 2009 року ОСОБА_1 був затриманий, у зв`язку із чим, був доставлений до ізолятора тимчасового затримання для затриманих та взятих під варту осіб Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. 04 грудня 2009 року етапований до Дніпропетровського слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області.

Із окремої постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року вбачається, що вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік. У відповідності до ч. 1 ст.49 КК України, його звільнено від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В зазначеній постанові головуючий постановив довести до відома прокурора Дніпропетровської області щодо можливих порушень діючого законодавства, допущених під час затримки ОСОБА_1 , а також режиму його тримання в умовах слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області, зокрема застосування до останнього фізичного насилля, застосування заходів дисциплінарного впливу та здійснення перешкод у здійсненні ним своїх прав для захисту від обвинувачення.

Зважаючи на вищевикладене та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки останній тривалий час, а саме близько 13 років безпідставно знаходився під слідством та судом, йому заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 1 500 000 гривень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам у справі та вимогам чинного законодавства.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 2 цього Закону право на відшкодування шкоди виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає, зокрема, моральна шкода.

Стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до погіршення репутації і порушення нормальних життєвих зв`язків, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 500 000 гривень, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості.

Доводи апеляційних скарг Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України про недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між діями органу державної влади та тяжкими моральними стражданнями, на які посилається позивач, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було встановлено факт незаконного перебування позивача під слідством і судом, отже вказані обставини були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України про помилкове покладення на Державну казначейську службу України, яка є самостійною юридичною особою і прав позивача не порушувала, відповідальності за завдану ОСОБА_1 моральну шкоду, оскільки такі твердження спростовуються нормами чинного законодавства.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) встановлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13 квітня 2011 року, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).

Згідно з пунктом 8 частини першої, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі, тому доводи касаційної скарги у цій частині безпідставні.

Також не заслуговують на увагу посилання на те, що право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає у особи виключно у випадку встановлення у постанові про закриття кримінального провадження факту незаконності притягнення цієї особи як обвинуваченого або незаконності проведення відносно неї інших процесуальних дій, які обмежують права громадянина. Відповідно до статті 2 цього Закону право на відшкодування виникає у разі винесення постанови про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, при цьому встановлення незаконності у діях співробітників органів досудового розслідування, прокуратури чи суду не вимагається.

Помилковими є доводи апеляційних скарг Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України про те, що стягнена згідно з рішенням суду першої інстанції сума відшкодування у розмірі 1 500 000 гривень, є завищеною і її розмір не обґрунтований.

У частині третій статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлений мінімальний розмір відшкодування заподіяної особі у зв`язку з перебуванням під слідство і судом моральної шкоди.

Частина друга цієї статті передбачає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, при визначенні розміру відшкодування виходив із засад розумності і справедливості та враховував значну тривалість досудового розслідування, поважність причин якої органом досудового розслідування і прокуратурою не обґрунтовано; наслідки, яких зазнав позивач; тривалі душевні страждання, втрату роботи та певних життєвих перспектив, права на повагу до його приватного і сімейного життя, що завдало йому значної шкоди.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції крім тієї обставини, що позивач перебував під слідством та судом майже 13 років, наявність або відсутність інших обставин, якими обґрунтовувалися вимоги у цивільної справі, судом першої інстанції встановлено не було, дані про ці обставини, що мають значення для справи, їх юридична оцінка та визначені відповідно до них правовідносини, у мотивувальній частині рішення не наведено, зазначені обставини позову підлягають встановленню, а наявні докази та документи кримінальної справи, у витребуванні яких суд першої інстанції необгрунтовано відмовив, підлягають дослідженню та оцінці, оскільки суд першої інстанції, врахувавши, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, дійшов цілком аргументованого висновку про визначення саме такого розміру компенсації з урахуванням реальних втрат, а також засад виваженості та справедливості. Рішення суду першої інстанції у зазначеній справі містить належне та переконливе обґрунтування розміру моральної шкоди на користь позивача, з урахуванням вимог чинного законодавства, яким це питання врегульовано, а також мотивів, з яких суд виходив.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення суду, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин, доводи апеляційних скарг про незаконність судового рішення, є безпідставними.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Прокуратури Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида