Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Солонської Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Управління земельних відносин (землеустрою) Маріупольської міської ради та Маріупольська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

07.08.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами про визначення порядку користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником частини житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Проте вона не має можливості користуватись земельною ділянкою через перешкоди, що чинить відповідач, який є власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_2 на своїй земельній ділянці розклав шлакоблок та встановив собачу будку. З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до земельної позивачки з дороги загального користування можливий лише через земельну ділянку відповідача, всі інші території перекриті заборами сусідів.

На підставі викладеного, просить встановити земельний сервітут, який полягає у праві проходу земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_2 , та належить відповідачу ОСОБА_2 до дороги за межами території житлових будинків, встановивши, що земельний сервітут має поширюватись на територію, яка зараз зайнята шлакоблоком.

Пізніше позивачка та її представник уточнили позовні вимоги, відповідно до яких просили встановити земельний сервітут, який полягає у праві проходу на територію власної земельної ділянки через територію за адресою в АДРЕСА_2 , що належить відповідачу ОСОБА_2 .

Позивачка та її представник, яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги, адвокат Денисов М.С., у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Просили закінчити розгляд справи за їх відсутністю.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Просив закінчити розгляд справи за його відсутністю.

Представник третьої особи Управління земельних відносин (землеустрою) Маріупольської міської ради у судовому засіданні пояснила, що у матеріалах справи відсутні відомості про те, що земельна ділянка, на якій розташований будинок АДРЕСА_2 , є власністю відповідача та встановлення земельного сервітуту не вбачається можливим. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, інформаційна довідка на земельну ділянку по АДРЕСА_2 не сформована, а тому не є об`єктом цивільних прав у розумінні ЗК України. Більш того, відсутні відомості про право власності на земельну ділянку відповідачем, а тому землі, на яких розташований будинок відповідача, належить територіальній громаді м.Маріуполя. Просила вирішити справу на розсуд суду на підставі наданих пояснень.

Представник третьої особи Маріупольська міська рада у судовому засіданні пояснила, що позивачкою не надано суду доказів того, що земельна ділянка, розташована за адресою в АДРЕСА_1 , знаходиться у її власності. Між тим, встановлення сервітуту можливе лише з власником земельної ділянки, який на теперішній час є територіальна громада м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради. Також, викладені позивачем підстави звернення до суду свідчать про наявність між сторонами спору щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Таким чином, позивачем було не правильно було обрано спосіб захисту порушених прав, а отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вислухавши сторони, представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.08.1998 року державним нотаріусом третьої маріупольської державної нотаріальної контори Ашла О.К., зареєстрованим в реєстрі за № 2/1350, позивачці належить право власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрований Маріупольським БТІ за № 22142 від 20.08.1998 року.

09.08.2017 року Маріупольським БТІ за замовленням позивачки було виготовлено технічну документацію на її ім`я на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.12.2003 року державним нотаріусом третьої маріупольської державної нотаріальної контори Костецькою Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1628, житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 , належить відповідачу ОСОБА_2 .

Право власності відповідача ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_3 , зареєстровано в Маріупольському БТІ за реєстраційним № 3480146, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5516128 від 19.11.2004 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, інформаційна довідка на земельну ділянку по АДРЕСА_2 не сформована.

Що стосується відомостей про право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , то вони відсутні.

Відповідно до витягу з протоколу № 19 засідання виконкому Іллічівської райради депутатів працівників від 17.10.1956 року, ОСОБА_3 було надано для будівництва будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Згідно договору від 28.11.1956 року, виконкомом Ради депутатів працівників, відділ комунального господарства, було надано ОСОБА_3 у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.125 ЗКУ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 126 ЗКУ право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 152 ЗКУ визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 ст.98 ЗКУ передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до ч.2 ст.100 ЗКУ земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. (стаття 76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано суду достатніх доказів того, що земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 , належить їй на праві власності. Таких доказів не надано, що до земельної ділянки відповідача.

Судом встановлено, що на теперішній час власником земельних ділянок за вказаною адресою є територіальна громада м.Маріуполя в особа Маріупольської міської ради, між тим суд зазначає, що встановлення сервітуту можливе лише з власником земельної ділянки.

Викладені позивачкою та її представником підстави звернення до суду свідчать про наявність між нею та відповідачем спору щодо усунення перешкод у користуванні та обслуговуванні житлового будинку.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачкою та її представником неправильно обрано спосіб захисту порушених прав, у зв`язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. 125,126,152,98,100 Земельного кодексу України, ст.ст. 1 - 5, 10, 19, 23, 30, 76 - 83, 95, 133, ст.ст. 174-177 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Управління земельних відносин (землеустрою) Маріупольської міської ради та Маріупольська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. М. Іванченко