Справа № 681/114/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року

Полонський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді - Дідек М.Б.,

з участю секретаря судових засідань - Богданевич О.О.,

позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в м. Полонне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_2 , яка діє на підставі доручення в інтересах ОСОБА_1 , 03 лютого 2020 року звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 червня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу Хмельницької області.

В даному будинку значиться зареєстрованою відповідачка ОСОБА_3 , яка являється бувшою дружиною позивача, шлюб між ними розірвано відповідно до рішення Полонського районного суду від 30.04.2015 року.

Відповідачка ОСОБА_3 з листопада 2014 року не проживає у вказаному будинку, витрати по його утриманню не несе, її особистих речей в будинку немає та даним житлом вона не цікавиться. Оскільки відповідачка не проживає в будинку АДРЕСА_1 понад один рік, тому втратила право користування будинком. В даний час позивач хоче отримати житлову субсидію, але із-за реєстрації відповідача в будинку позбавлений такої можливості.

Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі.

Відповідачці було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

Відповідачка ОСОБА_3 відзив на позовну заяву не подала.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні 10 березня 2020 року позов підтримала, просила задоволити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задоволити із вказаних підстав.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2 та позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 червня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу (а.с.8-9) , та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5681218 від 04.07.2013 року, право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.10).

Згідно довідки, виданої старостою Новолабунського старостинського округу № 6 від 09 січня 2020 року, ОСОБА_3 1990 року народження, зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно до довідки №17 від 17 січня 2020 року старости Новолабунського старостинського округу, ОСОБА_3 з листопада 2014 року не проживає в АДРЕСА_1 (а.с.12).

Допитані у судовому засіданні за заявою позивача свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показали, що відповідачка не проживає у будинку позивача ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Зокрема свідок ОСОБА_5 показала, що знімає вказаний будинок у позивача вже тривалий час та протягом цього часу колишню дружину ОСОБА_1 вона жодного разу не бачила.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству з будинком позивача та ОСОБА_3 він не бачив з кінця 2014 року.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, будинок по АДРЕСА_1 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є майном, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 23.09.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30 квітня 2015 року, про що свідчить рішення Полонського районного суду Хмельницької області (а.с.13).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.06.2013 року ОСОБА_1 придбав житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 з часу його придбання зареєстрована, а також фактично проживала разом до 2014 року.

Таким чином, враховуючи, що вказаний житловий будинок був придбаний за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що позивачем в ході розгляду справи та надання пояснень не оспорювалось, а також виходячи із презумпції виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, в силу вимог 60 СК України, суд приходить до висновку, що вказаний будинок є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що вказаний будинок належить йому, а колишня дружина претензій до нього не буде висувати, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, за взаємною згодою.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний будинок не є спільним сумісним майном подружжя позивач ОСОБА_1 не надав, вимог про визнання будинку його особистою власністю не пред`являв.

Згідно з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України відповідач ОСОБА_3 не втратила права власності на вказаний будинок, який є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч.2 ст.405 ЦК України не можуть бути застосовані щодо співвласника житла.

Аналогічну позиція висвітлювалась Верховним Судом у постановах в справах №647/1683/15-ц від 28.02.2018 року, № 425/3170/16-ц від 03.09.2018 року, № 462/7242/14-ц від 28.01.2019 року.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Хмельницького апеляційного суду через Полонський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.У відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.354 ЦПК України щодо розгляду апеляційної скарги, продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що проживає по АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 22 травня 2020 року.

Суддя Дідек М.Б.