ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/285/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №700/1068/16-ц Категорія: на ухвалу Баранов О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Храпка В.Д., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2019 року, постановленої під головуванням судді Баранова О.І., по справі за позовом ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Лисянського районного суду Черкаської області з позовом до Лисянської селищної ради Черкаської області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Ухвалами Лисянського районного суду Черкаської області від 23 січня 2017 року та від 12 жовтня 2017 року залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно в якості третіх особ, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, до участі у вказаній справі.

Згідно розпорядження голови Лисянського районного суду Черкаської області №700/1068/16-ц/120/2018 від 16 серпня 2018 року справу передано на розгляд до Катеринопільського районного суду Черкаської області.

03 березня 2019 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про закриття провадження у справі, так як вказаний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2019 року провадження по справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати як незаконну, винесена з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції встановив, що у відповідача відсутнє речове право на спірну земельну ділянку, тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, проте не взяв до уваги, що позивач успадкувала спірну земельну ділянку і успадкувала право на користування спірною земельною ділянкою, тому висновок суду про відсутність у позивача права на спірну земельну ділянку є помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, як законну, ухвалену з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а висновки апеляційної скарги є необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу Лисянська селищна рада Черкаської області просить відмовити апелянту у задоволенні апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги необґрунтовані.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Лисянської селищної ради від 18 червня 2015 року № 63-3/VІ ( п. 22 рішення) надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0.05 га для садівництва за адресою: АДРЕСА_1 для передачі в приватну власність із земель запасу Лисянської селищної ради, згідно ст.ст. 12, 22, 35, 38, 81, 116, 118, 121, 122, 125, 126 ЗК України.

Рішенням Лисянської селищної ради від 10 лютого 2016 року № 5-3/VІІ ( п. 22.1 рішення) надано дозвіл ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.080 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_2 для передачі в приватну власність із земель комунальної власності ( земель запасу) Лисянської селищної ради згідно ст. ст. 12, 38, 39, 40, 81, 116, 118, 121, 123, 125, 126 ЗК України.

Рішенням Лисянської селищної ради від 14 липня 2016 року № 9-3/VІІ ( п. 35 рішення) внесено зміни до п. 22 рішення № 63-3/VІ Лисянської селищної ради від 18 червня 2016 року виклавши в такій редакції : «Надати дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.05 га для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_2 для передачі в приватну власність із земель запису Лисянської селищної ради згідно ст.ст. 12, 22, 35, 38, 81, 116, 118, 121, 122, 125, 126 ЗК України.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17 жовтня 2016 року відділ Держгеокадастру у Лисянському району Черкаської області зареєстрував 17 жовтня 2016 року проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 20 січня 2016 року. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:003:1193.

Інші дії щодо вказаної земельної ділянки Лисянської селищної ради не оскаржуються.

Речове право на спірну земельну ділянку не вносилось до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відтак, вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена й у ч. 1 ст. 19 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України , Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» ( далі Закон № 2147-VІІІ).

Таким чином, в порядку цивільного судочинства розглядаються спори, що виникають із приватноправових правовідносин.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, до яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України; далі - КАС України у редакції Закону № 2147-VIIІ).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

П. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України у редакції Закону № 2147-VIIІ, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Оскаржуваним рішенням було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в приватну власність із земель запасу Лисянської селищної ради. На думку позивача, третій особі такий дозвіл на розробку проекту землеустрою було надано неправомірно.

Зміст права власності на земельну ділянку та суб`єкти , які можуть отримати земельну ділянку у власність визначені ст. 80, 81 ЗК України.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення, обов`язковій державній реєстрації підлягає, зокрема право власності.

Тобто, державна реєстрація права власності є реалізацією оскарженого рішення суб`єкта владних повноважень, після чого воно вичерпує свою дію.

З моменту державної реєстрації у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку припиняються адміністративні відносини між відповідним органом місцевого самоврядування та юридичною особою, якій передано земельну ділянку у власність, і виникають приватноправові відносини, що характеризуються рівністю учасників. Залежно від складу таких учасників спори щодо цих відносин можуть бути предметом судового розгляду за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 539/1957/16-а та від 30 травня 2018 року у справі № 150/928/14-а.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі стосовно оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність чи у користування, суд повинен з`ясувати, чи було це рішення реалізоване, тобто, чи набув його адресат відповідне речове право на земельну ділянку, після чого оскаржене рішення вичерпало свою дію.

Суд відмовляє у відкритті провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, якщо адресат рішення суб`єкта владних повноважень про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність чи у користування не набув відповідне речове право.

Якщо з позовної заяви та додатків до неї неможливо встановити факт набуття адресатом оскарженого рішення речового права на земельну ділянку, суд відкриває провадження у справі. У разі, якщо після цього буде встановлено, що вказане речове право адресат оскарженого рішення не набув, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 607/12895/17 ( провадження № 14-196цс18).

По даній справі встановлено, що було тільки рішення Лисянської селищної ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в приватну власність. Державна реєстрація прав власності не провадилась.

Тому суд першої інстанції пришов до правильного висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2019 року залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до суду касаційної інстанції.

Судді: