Провадження № 22-ц/801/723/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ан О. В. в місті Вінниці, зі складенням повного тексту судового рішення 11 січня 2020 року,

у справі № 127/23242/16-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, визначення порядку користування житлом,

встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, визначення порядку користування житлом, в якому просили: усунути їм перешкоди у користуванні та володінні, які чинить ОСОБА_4 , шляхом вселення позивачів, в житловий будинок АДРЕСА_1 ; виділити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 кімнату 1-2 (згідно з планом-поверху технічного паспорта на будівлю літ. «А»), житловою площею 9,5 кв. м, в житловому будинку АДРЕСА_1 , кухню 1-5 (площею 10-5 кв. м), ванну (площею 6,1 кв. м), тамбур (площею 3,6 кв. м), господарські будівлі та споруди залишити у загальному користуванні; зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права користування виділеною кімнатою у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 зареєстрований у спірному будинку як член сім`ї співвласника. Відповідач у свою чергу перешкоджає позивачам користування будинком, оскільки самовільно змінив замки у воротах огорожі навколо будинку та вхідних дверях в будинок.

Відповідно до ухвали суду від 08.12.2016 витребувано з КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційну справу на будинковолодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 16.01.2017 провадження у справі зупинено до повернення із експертної установи інвентаризаційної справи № 5159 на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , але не пізніше 28.02.2017 року.

Ухвалою суду від 28.02.2017 провадженні у справі поновлено.

Відповідно до ухвали суду від 28.02.2017 провадження у справі зупинено до розгляду цивільної справи 127/4126/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва житлового будинку та за позовом третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання позики спільним боргом подружжя та стягнення боргу.

Ухвалою суду від 30.10.2018 провадження у справі поновлено.

Відповідно до ухвали суду від 18.02.2019 у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу та на вирішення експертів постановлено питання: чи є технічна можливість та які варіанти визначення порядку користування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 можливо визначити відповідно до часток співвласників будинковолодіння. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 11.10.2019 провадження у справі поновлено.

12.11.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали до суду заяву про уточнення позовних вимог відповідно до якої просили: усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та володінні 5/24 частками житлового будинку АДРЕСА_1 , які чинить ОСОБА_4 , шляхом її вселення у житловий будинок АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 , які чинить ОСОБА_4 шляхом його вселення, в житловий будинок АДРЕСА_1 ; виділити позивачам у користування кімнату 1-2 (житловою площею 9,5 кв. м) в житловому будинку АДРЕСА_1 , а кухню 1-5 (площею 10-5 кв. м), ванну 1-4 (площею 6,1 кв. м), тамбур 1 (площею 3,6 кв. м), приміщення 1-1 (площею 7,2 кв. м), господарські будівлі та споруди залишити у загальному (спільному) користуванні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає завданням цивільного судочинства та не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним та необґрунтованим, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, просить його скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачів не виселяли із займаного ними жилого приміщення у житловому будинку під літ. «А», розташованому по АДРЕСА_1 , іншого житла у них не має. Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що можливість виділу в натурі належної їй 5/24 частки із урахуванням положень Державних будівельних норм В.2.-15-2005 «Будинку і споруди. Житлові будинки. Основні положення» відсутня. Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що саме з цих підстав нею і заявлялась вимога про встановлення порядку користування житловим будинком, з виділенням в користування житлової кімнати для її проживання, оскілки іншого житла не має ні у неї, ні у її сина ОСОБА_3 , і для можливості встановлення порядку користування житловим будинком було подане відповідне клопотання.

Суд першої інстанції помилково віднісся критично до висновку експерта про встановлення порядку користування приміщеннями житлового будинку, дійшов помилкових висновків у своєму рішенні, незважаючи на те, що саме суд уточнив та доповнив поставлені перед експертом питання в ухвалі про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

Окрім того, під час ухвалення рішення суд порушив норми процесуального права, оскільки належним чином не дослідив і не надав оцінки всім письмовим доказам в матеріалах справи. Зокрема, до позовної заяви долучені докази направлення цінним поштовим відправленням з описом вкладення заяви-вимоги до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та його приміщеннями. Судом не прийнято до уваги, що відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на припинення порушення її прав та проігнорував вказану вимогу. Тому позивач не може погодитись з оскаржуваним судовим рішенням, вважає, що суд першої інстанції порушив засади змагальності сторін, норми матеріального та процесуального права, не зважив на те, що відповідач не довів обставини на які посилався, внаслідок чого, керуючись припущеннями, а не доказами, ухвалив незаконне судове рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Якименко-Шевчук Ю. О. зазначила, що доводи, викладені позивачем у скарзі є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 належить 7/12 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , інші 5/12, часток будинку належать ОСОБА_1 (том 1 а. с.145-146, том 2 а. с. 36-48). Земельна ділянка садиби АДРЕСА_1 перебуває у спільній власності ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_3 не є власником спірного житлового будинку тому позбавлений права вимоги з приводу усунення перешкод в його користуванні. Зважаючи на викладене в задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення належить відмовити.

Судом критично оцінено в якості доказу постанову про відмову в порушенні кримінальної справи (том 1 а. с. 33) на підтвердження вимог про усунення перешкод в користуванні майном, оскільки така фіксує лише позицію конфліктуючих сторін, тому не взято до уваги при вирішенні спору між ними. Акт про неможливість проведення технічної інвентаризації також судом оцінений як неналежний, так як не містить обставин створення відповідачем перешкод в користуванні позивачами власністю (том 1 а. с. 143). Працівники БТІ не змогли виконати умови договору, укладеного з ОСОБА_1 , оскільки не мали доступу до нерухомого майна.

Докази: рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 26.01.2012 (том 1 а. с. 28), постанови про відкриття та закінчення виконавчого провадження (том 1 а. с. 29-30), ухвала Вінницького міського суду Вінницької області (том 1 а. с. 31), заперечення проти позову ОСОБА_1 (том 1 а. с. 32) судом були відхилені як такі, що не стосуються предмета доказування.

Суд також критично поставився до висновку судової будівельно-технічної експертизи № ОС-345 від 10.10.2019 про визначення порядку користування житловим приміщенням, оскільки експерт не прийняв до уваги розмір часток кожного з власників на нерухоме майно, вийшов за межі розміру часток та визначив порядок користування майном в інший, ніж визначений правом власності сторін на нерухоме майно спосіб. При цьому питання про сервітут (право користування чужим майном) позивачем ОСОБА_1 не порушувалось і в ухвалі про призначення експертизи не ставилось.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту свого права. Оскільки земельна ділянка садиби АДРЕСА_1 перебуває у спільній власності ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 вправі ставити питання про виділ їй частки нерухомого майна у власність в натурі з правом добудови за умови додержання вимог законодавства містобудування на земельній ділянці, яка перебуває в її та ОСОБА_4 власності.

Посилання позивача на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, як на підтвердження вимог про усунення перешкод в користуванні майном, не взято до уваги судом першої інстанції при вирішення спору, оскільки така постанова свідчить про існування конфлікту між сторонами. Акт про неможливість проведення технічної інвентаризації також не містить обставин створення відповідачем перешкод в користуванні позивачем власністю, оскільки працівники БТІ не змогли виконати умови договору, укладеного з ОСОБА_1 , так як не мали доступу до нерухомого майна в зв`язку з відсутністю ОСОБА_4 вдома.

Інші докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 чинить перешкоди позивачу у користуванні майном в матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції критично поставився до позовних вимог щодо визначення порядку користування житловим будинком, відповідно до якого ОСОБА_1 пропонується виділити приміщення із значним перевищенням її частки в житловому будинку, оскільки це порушує майнові права відповідача на належні йому 7/12 часток житлового будинку. Також дані вимоги є неприйнятними так як площа виділеної ОСОБА_1 кімнати не відповідає соціальним нормам житла, яка відповідно до Постанови КМУ №409 від 06.08.2014 року на даний час складає 13,65 кв.м. Тому проживання позивача на вказаній житловій площі з дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм не можливе.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції неможливо, так як апеляційний суд вважає, що при вирішенні справи судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, порушені норми процесуального права та неправильне застосовані норми матеріального права.

Положеннями статті 41 Конституції передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 521/18161/15ц та від 11 лютого 2019 року № 712/1936/16 ц.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про визначення порядку користування житлом.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 17.02.2016 у справі № 6-1500цс15.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить 19/24 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , інші 5/24 часток будинку належать на праві власності ОСОБА_1 .. Земельна ділянка садиби АДРЕСА_1 перебуває у спільній власності ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № ОС-345 від 10.10.2019 на розгляд суду запропоновані два варіанти встановлення порядку користування приміщеннями житлового будинку «А» з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_1 (співвласником 5/24 частки) та ОСОБА_4 (співвласником 19/24 частки), що наведені в досліджуваній частині та відображені у додатках 1-2 до висновку (том 1 а. с. 198-218).

Згідно варіанту 1 Висновку ОСОБА_1 можливо виділити в користування всього по житловому будинку 9,5 кв.м, ОСОБА_4 виділити в користування всього по житловому будинку 23,5 кв.м. Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 всього по житловому будинку 23,8 кв.м., ворота № 1, ворота з хвірткою № 2, огорожу № 3.

Згідно варіанту 2 Висновку ОСОБА_1 можливо виділити в користування всього по житловому будинку 9,5 кв.м, ОСОБА_4 виділити в користування всього по житловому будинку 19,9 кв.м. Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 всього по житловому будинку 27,4 кв.м., ворота № 1, ворота з хвірткою № 2, огорожу № 3.

В свою чергу, варіант 1 Висновку експертизи, в якому найменше відхилення від часток сторін в спірному майні, передбачає перепланування житлових приміщень, зокрема влаштування перегородки з дверним прорізом, що є недопустимим при встановленні порядку користування приміщеннями житлового будинку.

Отже, єдиним наявним варіантом встановлення порядку користування приміщеннями житлового будинку залишається 2 варіант висновку судової будівельно-технічної експертизи № ОС-345 від 10.10.2019.

Частинами першою та п`ятою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем у порядку статті 81 ЦПК України не доведено що відповідачем чиняться перешкоди вселення в житловий будинок що розташований по АДРЕСА_1 , що є обов`язком відповідача відповідно до засад змагальності сторін за статтею 12 ЦПК України

З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на припинення порушених прав позивача та проігнорував вимогу позивача не спростовують вірні висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в ці частині. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що позивачем не зазначено які саме конкретні дії повинен був вчинити відповідач.

Європейський суд з прав людини зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09 липня 1997 року). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 20 травня 2010 року).

Згідно із положеннями пунктів першого та четвертого частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2020 року в частині відмови ОСОБА_1 в позовних вимогах про визначення порядку користування житлом слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити порядок користування приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з варіантом 2 висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №ОС-345, складеного 10 жовтня 2019 року.

В зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог, відповідно до статті 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 900 грн. витрат, пов`язаних з проведенням експертизи та 1 378 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2020 року в частині відмови ОСОБА_1 в позовних вимогах про визначення порядку користування житлом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Встановити порядок користування приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з варіантом 2 висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №ОС-345, складеного 10 жовтня 2019 року, виділивши згідно план-поверху технічного паспорта на будівлю літ. «А» ОСОБА_1 в користування ізольовану кімнату 1-2, житловою площею 9,5 кв. м, а кухню 1-5, площею 10-5 кв. м, ванну 1-4, площею 6,1 кв. м, тамбур, площею 3,6 кв. м, господарські будівлі та споруди залишити у загальному (спільному) користуванні.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 900 грн. витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 378 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 травня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник