ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м.Херсон

Номер справи: 653/3569/18

Номер провадження: 22-ц/819/349/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач)Ігнатенко П.Я.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Полікарпової О.М.,
за участю секретаряДавиденко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гринечка Сергія Богдановича, який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Крапівіної О.П. від 21 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (провадження відносно останнього закрито в зв`язку зі смертю) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продавцем за договором був ОСОБА_4 , який разом з дружиною та дітьми після укладення вказаного договору, звільнили житло та знялися з реєстраційного обліку, проте відповідачі, всупереч домовленостей із продавцем будинку, свої зобов`язання не виконали та продовжують без будь-яких правових підстав користуватись будинком, незважаючи на неодноразові вимоги позивача звільнити житло. При цьому, відповідачі користуються комунальними послугами, заборгованість за якими не сплачують та надані комунальні послуги оплачує позивач. Окрім того, відповідачі не вживають жодних заходів по належному утриманню житлового будинку, який починає руйнуватись.

ОСОБА_2 зазначила, що 10.07.2018 року направила відповідачам лист з пропозицією звільнити належне їй майно, на що не отримала відповіді.

На підставі викладеного, звертаючись за захистом свого порушеного права, позивач просить: позбавити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (провадження відносно останнього закрито в зв`язку зі смертю) права користування жилим приміщенням шляхом їх виселення з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою; стягнути на свою користь судові витрати.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням шляхом виселення - задоволено. Визнано ОСОБА_1 , такою що втратила право користування житловим приміщенням шляхом виселення з житлового будинку по АДРЕСА_1 . Провадження щодо ОСОБА_3 закрито у зв`язку зі смертю.

В апеляційній скарзі адвокат Гринечко Сергій Богданович, який діє від імені ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У ході апеляційного розгляду адвокат Гринечко Сергій Богданович, який діє від імені ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що ОСОБА_1 була співвласницею будинку, потім подарувала у 2009 році цей будинок сину - ОСОБА_4 , який з наміром продажу спірного будинку звертався у 2011 році до Генічеського районного суду Херсонської області з позовом про виселення своєї матері, тобто при укладенні договору купівлі-продажу сторони були обізнані про обтяження будинку особами, які в ньому зареєстровані та проживають і не мають наміру виселятися. Позивач вісім років не звертався з вимогою та позовом про виселення ОСОБА_1 , що свідчить про існування певної домовленості щодо проживання відповідачки у будинку. При цьому, відповідачка має окрему кімнату, кухню та окремий вхід. Відповідачка не має іншого місця проживання, тому її виселення є недопустимим. Просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та зазначила, що проживає в частині будинку, виділеній їй рішенням суду. Вважає, що її син - ОСОБА_4 продав іншу частину будинку, за її частину кошти не отримував, тому вона проживає у своїй частині будинку правомірно. Взимку 2019-2020 років ОСОБА_5 проживав у належній ОСОБА_2 в іншій частині будинку та опалював газом будинок, наразі світла та газу в частині будинку ОСОБА_1 немає. Вказала, що частково сплачувала за газ, коли опалювався будинок, про що свідчить розписка про передачу коштів брату позивачки - ОСОБА_5

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснила, що при укладенні договору купівлі-продажу між нею та продавцем будинку - ОСОБА_4 була усна домовленість про те, що його мати - відповідачка ОСОБА_1 виселиться з будинку, однак таких письмових застережень у договорі здійснено не було. Вказала, що відповідачка частково сплачувала за послуги, але не знає за який період.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії договору купівлі-продажу від 10.10.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , остання набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями: витягу з Державного реєстру правочинів № 11951109 від 10.10.2012 року, витягу про держану реєстрацію прав № 32869675 від 16.10.2012 року, технічного паспорту від 18.10.2012 року (а.с. 13-16, 10-12).

Згідно копії пропозиції про добровільне звільнення жилого приміщення від 10.07.2018 року, ОСОБА_6 надіслала ОСОБА_3 про необхідність його виселення протягом трьох місяців з моменту отримання даного листа (а.с. 8,9).

Відповідно до копій листів № № 8032/01/38-2018, 9023/01/38-2018 від 11.07.2018 року та від 30.07.2018 року Генічеського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області адресованих ОСОБА_5 , його звернення зареєстровані в журналі ЄО за № № 4309, 5224 від 30.06.2018 року та від 19.07.2018 року та встановлено, що ознак кримінального чи адміністративного правопорушення в даних випадках не вбачається (а.с. 6,7).

Згідно копій квитанцій АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_2 , проводилась оплата за послуги газопостачання у 2017-2018 роках (а.с. 18).

Сторонами не оспорюється, що газові прилади знаходяться у користуванні ОСОБА_2 та відсутні у частці, якою користується відповідачка. Також сторонами не заперечується часткова оплата комунальних послуг ОСОБА_1 , що підтверджується розпискою та оригіналами квитанцій про оплату, які зберігаються у відповідачки (а.с. 91, 96, 108, 109).

На запит апеляційного суду з Генічеського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла копія актового запису № 553 від 12.12.2018 року про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 82-83).

З Генічеської міської ради Херсонської області надійшла відповідь за № 02-02-20-03/422 від 11.03.2020 року про те, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14 жовтня 1982 року (а.с. 85).

В матеріалах реєстраційної справи містяться витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно №№ 22758221, 22758252 від 18.05.2009 року, згідно яких ОСОБА_1 на підставі витягу із рішення Народного суду Генічеського району Херсонської області від 01.04.1981 року на праві приватної власності належало 2/5 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується дослідженими в ході апеляційного розгляду матеріалами інвентаризаційної та реєстраційної справ на нерухоме майно за вказаною адресою (арк. реєстр. справи 4, 11,12).

Відповідно до копії договору дарування житлового будинку серії ВМЕ № 754613 від 11.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (дарувальники) безоплатно передали, а ОСОБА_4 (обдаровуваний) прийняв у власність дарунок, а саме - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 375 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно №№ 23042708,35747577 від 17.06.2009 року та 05.10.2012 (арк. реєстр. справи 15-17).

Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 будучи співвласником частини домоволодіння, подарувала його синові - ОСОБА_4 , який оформивши своє право власності, в зв`язку з намірами продати цей будинок звертався із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про їх виселення із будинку АДРЕСА_1 . Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 15.11.2011 року у справі № 2-990/11 відмовлено у виселенні відповідачів. Після чого, ОСОБА_4 оформив договір купівлі-продажу на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на будинок, де зареєстрована та проживає ОСОБА_1 .

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019 року (справа № 569/4373/16-ц).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном. При цьому, позивачка, придбаваючи житло, знала про проживання в ньому відповідача ОСОБА_1 - члена сім`ї колишнього власника, яка іншого житла не має, та не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача. В матеріалах справи відсутні докази з`ясування чи відмовляється відповідач, зареєстрований на момент продажу будинку, від свого права користування єдиним у неї жилим приміщенням.

ОСОБА_1 з 01.04.1981 року по 11.06.2009 року- власник 2/5 частки спірного будинкута з 14 жовтня 1982 року до теперішнього часузареєстрована у спірному будинку. Відповідачка подарувала у 2009 році свою частку будинку сину - ОСОБА_4 , який в подальшому відчужив майно на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому необхідно врахувати, що ОСОБА_1 особа похилого віку (1938 року народження), непрацездатна, отримує пенсію за віком, іншого місця проживання, окрім спірного, не має, зареєстрована та постійно проживає з 14.10.1982 року у зазначеному вище будинку у виділеній їй рішенням суду від 01.04.1981 року 2/5 частинах облаштованих окремим входом. У п. 9 договору купівлі-продажу від 10.10.2012 року сторони зазначили, що внаслідок продажу не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, що фактично не відповідало дійсності. Питання щодо обов`язку відповідачки виселитися та щодо зняття з реєстрації у договорі купівлі-продажу не вирішувалось.

Окрім того, з рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15.11.2011 року у справі № 2-990/11 вбачається, що ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку, посилаючись на те, що він як власник житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 має намір продати цей будинок, однак відповідачі не погоджуються звільнити будинок та знятися з реєстрації за вказаною адресою. В задоволенні вказаного позову судом було відмовлено (а.с. 111).

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що покупець при укладенні договору купівлі-продажу знав про реєстрацію та проживання у спірному будинку відповідачки та мав можливість з`ясувати в неї підстави такого проживання та у разі домовленостей про виселення оформити належним чином відмову ОСОБА_1 від свого права та готовність звільнити будинок.

Тобто набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника будинку та міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості. Однак позивачка не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору.

Відчуження спірного житлового будинку попереднім власником - ОСОБА_4 , членом сім`ї якого є відповідачка, поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалась з 1981 року та була власником 2/5 частки спірного будинку.

У результаті укладеного договору купівлі-продажу, у ОСОБА_4 припинилось, а у позивача виникло право на житло, що не відповідало принципу добросовісності, оскільки сторони договору були достовірно обізнані про право ОСОБА_1 на користування цим житловим будинком, про що свідчить зміст позовних вимог та відомості надані органом реєстрації щодо реєстрації вказаних осіб у спірному будинку, а також матеріали інвентаризаційної та реєстраційної справ на будинок.

Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу від 10.10.2012 рокущодо передачі ОСОБА_4 права власності на житловий будинок новому власнику були недобросовісними стосовно ОСОБА_1 та спрямованими на позбавлення останньої права користування житлом.

Окрім того, виселення ОСОБА_1 , яка є особою похилого віку, може призвести до виникнення негативних для нех наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії за віком, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції безпідставно припинив право користування житлом та виселив відповідача.

Враховуючи викладене, зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позовна вимога про зняття ОСОБА_1 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 також задоволенню не підлягає як похідна вимога.

Разом з тим, судом першої інстанції правомірно закрито провадження відносно відповідача ОСОБА_3 у зв`язку із його смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, підлягає скасуванню в частині задоволення позову з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 526,60 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору на стадії апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гринечка Сергія Богдановича, який діє від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2019 року, - скасувати в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 526,60 (п`ятсот двадцять шість гривень 60 копійок) гривень в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору на стадії апеляційного розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складення повного судового рішення 23 березня 2020 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова