Справа № 703/4492/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Бондаренко А.І.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить суд стягнути з ОСОБА_4 аліменти на навчання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 1 вересня 2018 року до закінчення ним навчання.

В судовому засіданні позивач позов підтримала. Пояснила, що рішенням Смілянського міськрайонного суду від 17 січня 2018 року вже було стягнуто з відповідача аліменти на навчання сина за період з 15 лютого 2016 року по 30 червня 2018 року. Відповідач аліменти не сплачує та матеріальну допомогу не надає, хоча офіційно працює. Оскільки син після закінчення терміну дії попереднього рішення продовжує навчання та не досяг 23 річного віку просить суд стягнути аліменти на його навчання до закінчення ним навчання.

Представник позивача, адвокат Карпов С.О. в судовому засіданні позов також підтримав, просив його задовільнити у повному обсязі та уточнив, що оскільки ОСОБА_4 буде продовжувати навчання і після досягнення ним 23 річного віку то вони просять суд стягнути аліменти на його навчання до виповнення йому 23 років.

Відповідач в судове засідання не з`явився.

Однак, під час виконання міжнародного доручення Сургутським міським судом Російської Федерації було відібрано його пояснення та направлено на адресу суду матеріали виконаного доручення.

Крім того відповідачем було надано до суду відзив на позовну заяву.

З наданих пояснень та відзиву вбачається, що відповідач ОСОБА_4 позов не визнає. Вказав, що на його думку позивачем має бути саме його син ОСОБА_3 , оскільки він є повнолітнім та аліменти мають стягуватись саме на його навчання. У разі якщо буде замінений позивач то він не буде заперечувати проти стягнення з нього аліментів у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатної особи, оскільки сплачувати аліменти в розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку (доходу), як того просить позивач, він не має змоги.

Заперечення обґрунтував тим, що його син проживає окремо від позивача та згідно наданих чеків самостійно від свого імені сплатив витрати за навчання та проживання у гуртожитку, тому вважає, що позивач не має жодного права на отримання аліментів.

Вказав також на те, що вважає розмір аліментів, що просить позивач завищеним та він має змогу сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі, яка буде дорівнювати розміру одного прожиткового мінімуму для працездатної особи. Оскільки з нього за рішенням суду вже стягуються аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всих видів його заробітку (доходу), та відповідно до рішення суду про стягнення аліментів на навчання сина він має заборгованість за 28 місяців та в загальному з його заробітної плати стягується 70 % заробітної плати. Тому у разі стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини він буде позбавлений можливості для нормальної життєдіяльності.

Окрім того з пояснень відповідача вбачається, що як на підставу для заперечень проти позову він вказує той факт, що на його утриманні перебуває мати пенсіонерка, на даний час з якою укладається згода щодо виплати їй аліментів.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що він дійсно навчається в Університеті Державної фіскальної служби України навчально науковому інституті спеціальної фізичної і бойової підготовки та реабілітації на денній формі навчання. Проживає він в гуртожитку та повністю перебуває на утриманні матері ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_4 матеріальної допомоги йому не надає, тому мати була змушена звернутись до суду із даним позовом. Вказав на те, що хоча квитанції про сплату навчання та гуртожитку сплачені від його імені, однак кошти надавались його матір`ю ОСОБА_1 . Оскільки він навчається на денній формі навчання то не має змоги працювати, тому не має самостійного доходу.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, врахувавши письмові пояснення відповідача, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.199 СК України якщо повнолітня донька продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати її до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином відповідача, якому виповнилось 18 років, але який не досяг 23 річного віку, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18 лютого 1998 року (а.с.5).

В судовому засіданні було встановлено, що син сторін по справі ОСОБА_3 навчається на денній формі університету державної фіскальної служби України навчально наукового інституту спеціальної фізичної і бойової підготовки та реабілітації з 1 вересня 2018 року по червень 2022 року що підтверджується довідкою № 175 від 11 березня 2020 року виданої вище вказаним Університетом.

За змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Суд приймає до уваги всі подані сторонами докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (маються на увазі побутові потреби - харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників).

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання, факт потреби останньому у матеріальній допомозі є безумовним. Так, необхідність отримання належної освіти позбавляє ОСОБА_3 можливості працевлаштуватися та заробляти кошти на власне утримання. Крім того, указана особа, яка ще не закінчила відповідного навчального закладу, не має потрібного обсягу професійних знань та навичок, які необхідні для такого працевлаштування.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

За правилами ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що повнолітній син сторін ОСОБА_3 має вік більше 18 але менше 23 років, після закінчення загальноосвітньої школи продовжив навчання у вищому навчальному закладі, у зв`язку з чим тимчасово проживає в гуртожитку в м. Ірпінь та перебуває під опікою матері - позивача у справі.

Основний тягар по утриманню сина несе його мати - позивач у справі, яка дбає про підвищення освітнього рівня та здобуття професії сином, його умови проживання та забезпечення предметами першої необхідності.

Так відповідно до договору № 18074222 від 11 серпня 2018 року вартість освітньої послуги за перший рік складає 7900 грн., 9760 грн. (а.с.13-14).

З наданих позивачем копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_3 сплачено за навчання у вересні 2019 року 8000 грн. та за проживання у гуртожитку 1080 грн. (а.с.15).

Аргументи позивача, що окрім витрат на навчання та проживання сина вона витрачає значні кошти на його утримання (їжа, одяг, обладнання) не підтверджені доказами.

Товарний чек від 16 листопада 2018 року (а.с.16) наданий позивачем як підтвердження сплати за речі для сина, суд не сприймає як доказ, оскільки в ньому не містяться даних про те, кому саме були куплені речі та ким проводилась їх оплат, що не дає можливості встановити суду, що ці витрати дійсно понесені позивачем у справі ОСОБА_1 .

Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача ОСОБА_4 щодо не можливості сплачувати ним аліменти на навчання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно, оскільки на його утриманні перебуває неповнолітня дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та мати пенсіонерка, яка отримує мінімальну пенсію та він змушений також нести витрати на її утримання. В зв`язку з чим вважає, що він повинен сплачувати аліменти на навчання сина лише у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак, надаючи до суду відзив на позовну заяву та пояснення відповідно до матеріалів виконання міжнародного доручення, відповідач ОСОБА_4 не надав жодних підтверджуючих документів на підставі яких суд мав би змогу встановити факт утримання ним інших дітей, а чи непрацездатних батьків.

Враховуючи вище викладене суд, не вбачає неможливості або обмеження відповідача у здійсненні свого обов`язку нарівні з позивачем по утриманню сина, не встановив будь-яких обставин більш невигідних, ніж ті, що існують у позивача, які б давали можливість відступити від рівності сторін щодо обов`язку по утриманню дитини, а утримання відповідачем матері похилого віку та доньки ним не доведено.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги частково та присуджує з відповідача аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 1 вересня 2018 року до закічення ним навчання, але не більш як до 23 років.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З врахуванням наведеного вище, суд вважає позовні вимоги позивача доведеними, відтак такими, що підлягають до часткового задоволення.

Розмір аліментів визначений позивачем у розмірі по 1/6 частини від всіх видів доходів відповідача, є тим мінімумом, який батько в силу свого батьківського обов`язку за законом повиннен сплачувати дитині та який не призведе до порушення його прав та інтересів, а також те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька.

Саме визначений позивачем розмір аліментів, на думку суду, буде відповідати інтересам сина ОСОБА_5 , як дитини, враховуючи, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька.

Суд, при винесенні рішення, також керується практикою Європейського суду з прав людини, який в пункті 54 свого Рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначав, «що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

Що стосується терміну стягнення аліментів, суд зазначає наступне.

З довідки наданої позивачем № 175 від 11 березня 2020 року вбачається, що термін закінчення навчання ОСОБА_3 - червень 2022 року.

Однак, з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18 лютого 1998 року вбачається, що ОСОБА_3 досягне 23 річного віку ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вимоги статті 199 СК України вказують на те, що батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання до досягнення ними двадцяти трьох років.

Враховуючи вище викладене, термін стягнення аліментів на навчання сина ОСОБА_5 повинен визначатись не до закінчення ним навчання червень 2022 року, а до досягнення ним 23 річного віку, тобто до 4 лютого 2021 року включно.

Ч. 1 ст. 191 СК України вказує на те, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на навчання сина ОСОБА_5 з 1 вересня 2018 року є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам Закону.

З штампу суду вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом 3 грудня 2018 року, відповідно саме з цієї дати слід проводити стягнення аліментів.

Отже у цій частині позовних вимог позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі п.3 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В силу ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнена від їх сплати у відповідності до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.10, 12, 13, 77- 81, 82, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання , задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживаючої по АДРЕСА_2 аліменти на навчання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 3 грудня 2018 року по час закінчення навчання 30 серпня 2020 року включно.

Право на аліменти припиняється у разі припинення навчання.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 березня 2020 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький