Постанова

Іменем України

07 травня 2020 року

м. Київ

справа № 454/1021/15-ц

провадження № 61-47953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач -Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича,

відповідач -Личаківський районний суд м. Львова, держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на постанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі-ФГ Бурки В. В.) звернулося до суду з позовом до Личаківського районного суду м. Львова, держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації.

Позов обґрунтований тим, що 02 червня 2014 року представник позивача звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовною заявою про оскарження дій Апеляційного суду Львівської області.

14 червня 2014 року представник позивача отримав ухвалу від 06 червня 2014 року про відмову у відкритті провадження у справі, постановленусуддею Личаківського районного суду Львівської області у справі № 2/463/1424/14. ФГ Бурки В. В. вважає ухвалу від 06 червня 2014 рокунезаконною, оскільки вона не відповідає верховенству права, постановлена без дотримання Конституції та законів України.

Позивач просив суд стягнути з держави України та Личаківського районного суду м. Львова 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої протиправними діями Галицького районного суду м. Львова.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26 червня 2015 року в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, посилаючисьна статтю 1176 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 13червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», виходив з того, що представник ФГ Бурки В. В. не був засуджений, не притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності, такізаходи до нього суд не застосовував. Зі змісту позовної заяви випливає, що підставою відшкодування моральної шкоди є незгода ФГ Бурки В. В. із рішенням суду, проте позивач не надав суду жодних доказів того, що ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2014 року, з якою не погоджується позивач, є завідомо неправосудною.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року виправлено описку у мотивувальній частині рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 червня 2015 року, а саме: зазначено "Личаківський районний суд м. Львова" замість неправильної назви "Львівський окружний адміністративний суд".

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року апеляційну скаргу ФГ Бурки В. В. задоволено частково. Рішення Сокальського районного суду Львівської області 26 червня 2015 року скасовано, провадження у справі закрито.

Постанова мотивована тим, що позовна заява ФГ Бурки В. В. у частині вимог до Личаківського районного суду м. Львова не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи, чинним законодавством не передбачено, тому цей позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, ФГ Бурки В. В. заявило вимогу до держави Україна в особі Міністерства юстиції України лише про відшкодування моральної шкоди, така вимога не об`єднана з вимогою про вирішеня публічно-правового спору і за своїм суб`єктним складом відповідно до статті 4 ГПК України має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2018 року ФГ Бурки В. В. звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року, просило скасувати оскаржувану постанову, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

19 грудня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до пунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду», затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував статті 8, 22, 40, 55, 56, 124 Конституції України, статті 16, 23, 1166, 1167,1176 ЦК України, не звернув увагу, що стаття 56 Конституції України, яка є нормою прямої дії, фермерському господарству гарантоване право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у грудні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ФГ Бурки В . В . звернулося до суду з позовом до Личаківського районного суду м. Львова та держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації, у зв`язку з тим, що 02 червня 2014 року представник позивача звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовною заявою про оскарження дій Апеляційного суду Львівської області.

Ухвалою Личаківського районного суду Львівської областівід 06 червня 2014 року відмовлено у відкритті провадження у справі № 2/463/1424/14 з огляду на те, що позов повинен розглядатися у порядку господарського судочинства.

ФГ Бурки В. В. вважає ухвалу від 06 червня 2014 року незаконною, оскільки вона не відповідає верховенству права, постановленабез дотримання Конституції та законів України, тому звернувся до суду з цим позовом.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позовна вимога до Личаківського районного суду м. Львова щодо дій/бездіяльності Личаківського районного суду м. Львова стосується вчинення (невчинення) цим судом передбачених процесуальним законом дій.

Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, провадження № 614-399цс18, висловила думку про те, що такий підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Стаття 1176 ЦК України закріплює приписи про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю спеціальних суб`єктів, зокрема, суду.

Шкода, завдана, зокрема, фізичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина п`ята статті 1176 ЦК України).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, провадження № 614-399цс18.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.

Верховний Суд виходить з того, що позов ФГ Бурки В. В. до Личаківського районного суду м. Львова, держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що законодавством України не передбачений розгляд у судовому порядку вимог (незалежно від їх викладення та змісту), предметом яких є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання).

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що спір у частині вимог до держави Україна в особі Міністерства юстиції України підлягає розгляду в порядку господарського судочинства є необгрунтованим з огляду на зміст, підстави позову та викладені вище висновки, проте не вплинуло на вирішення питання про закриття провадження у справі.

Доводи касаційної скарги, які зводяться до цитування норм матеріального права, незгоди із судовим рішенням, не спростовують мотиви та висновки суду апеляційної інстанції, який з урахуванням підстав позову дійшов обгрунтованого висновку про закриття провадження у справі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак