Справа № 219/1943/20
Провадження № 2/219/1635/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2020 року м. Бахмут
Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Конопленко О.С.
за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Бахмут у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
03 березня 2020 року ОСОБА_1 , місце проживання якої: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , звернулась з позовною заявою до ОСОБА_2 , місце проживання якої: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий, у якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 , і підлягає зняттю з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що їй на праві власності належить житловий будинок за АДРЕСА_3 . У вказаному будинку зареєстрована відповідач, яка не є родичем позивача та з 06 квітня 2014 року фактично не проживає у домоволодінні. Попередній власник будинку ОСОБА_3 обіцяла зняти з реєстрації відповідача ОСОБА_2 до 09 листопада 2019 року, проте зазначене питання не вирішила, оскільки виїхала на постійне місце проживання до РФ, місцезнаходження ОСОБА_3 позивачу не відомо. Місце фактичного проживання відповідача позивачу невідоме, остання не приймає участі у витратах по оплаті комунальних послуг та утримання житла та її реєстрація у вищевказаному будинку перешкоджає позивачу оформити житлову субсидію, з огляду на що позивач не може реалізувати своє право на розпорядження майном, у зв`язку з чим звернулась до суду з зазначеною позовною заявою.
Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 08 годину 00 хвилин 10 квітня 2020 року, яке в подальшому відкладено на 06 травня 2020 року на 08 годину 00 хвилин у зв`язку із перебуванням судді у відпустці.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, зазначивши, що продала будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , до звернення з позовом до суду, при цьому, на теперішній час реєстрація відповідача у будинку не порушує її прав. Щодо заочного розгляду справи позивач не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась за невідомою суду причиною, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином у відповідності до пункту 1 частини 7 статті 128 ЦПК України: шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки до суду не повідомила. Оскільки, відповідач була належним чином повідомлена про судове засідання, але причин неявки суду не повідомила, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі.
При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дістається висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 208256936 від 06 травня 2020 року житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній жилим будинком від 05 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Пигідою С.І. (а.с. 32-33).
З довідки про реєстрацію, місце проживання, склад сім`ї, виданої головою квартального комітету м. Бахмут № 17 від 02 березня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мешкає за адресою: АДРЕСА_3 з 06 квітня 2014 року по час видання довідки (а.с. 11), що також підтверджується копією акта про не проживання від 02 березня 2020 року, який підписаний сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 10).
З відповіді відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Бахмутської міської ради за вих. № 1073 від 04 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 18 листопада 2008 року за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 21).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.
З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У статті 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, прописано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до частини 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Частиною 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи.
Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, позивач не довела її право власності на вказаний будинок, а у судовому засіданні встановлено, що станом на 06 травня 2020 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній жилим будинком від 05 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Пигідою С.І., є ОСОБА_4 , а отже позивачем не надано належних доказів того, що саме вона має право на захист права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись статтями 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 280, 356 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 317, 321, 328, 331, 334, 391 Цивільного кодексу України, суд
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення суду виготовлено 08 травня 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, визначені статтями 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України для подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання якої: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання якої: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий.

ІНФОРМАЦІЯ_2

Суддя О.С.Конопленко