Єдиний унікальний номер 234/6004/19
Номер провадження 22-ц/804/2097/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Папоян В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 4 цивільну справу № 234/6004/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики із заставним забезпеченням, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року (суддя першої інстанції Сухоручко Ю.О.),-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики із заставним забезпеченням.

Позов обґрунтований тим, що 05 січня 2015 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 за договором позики із заставним забезпеченням грошову суму у розмірі 15 000 грн. строком до 05 січня 2016 року. Сторони домовилися, що термін позовної давності вони встановлюють строком у шість років з моменту права вимоги повернення боргу, про що склали додаткову угоду від 05 січня 2015 року, яка є невід`ємною частиною договору позики від 05 січня 2015 року. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Оскільки 06 січня 2016 року почався перебіг строку позовної давності у шість років, строк позовної давності на час звернення до суду не сплинув.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики 15 000 грн. 00 коп., інфляційне зростання боргу у сумі 6 905 грн. 56 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 763 грн. 00 коп., всього 23 668 грн. 56 коп., витрати на правову допомогу 4 000 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору 768 грн. 40 коп.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики із заставним забезпеченням відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено передчасно та необґрунтовано висновок, що наданий позивачем договір позики із заставним забезпеченням від 05 січня 2015 року не є письмовим документом, що підтверджує факт передачі грошових коштів відповідачу. Сторони домовилися, що саме цим договором, а не розпискою вони підтвердили свої зобов`язання. Також судом не встановлено всі об`єктивні обставини та доводи відповідача, який був належним чином повідомлений, але до суду не з`явився та не надано відзив на позов.

Відповідачем ОСОБА_2 письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Судову повістку - повідомлення про розгляд справи 30 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 отримала 08 вересня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про отримання поштового відправлення (а.с. 85).

Рекомендоване відправлення з копією апеляційної скарги позивача на ім`я відповідача ОСОБА_2 , яке було йому направлено за зареєстрованим місцем проживання, повернуто до апеляційного суду з причини «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 79).

Рекомендоване відправлення з судовою повісткою-повідомленням про слухання справи 30 вересня 2020 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 було направлено за зареєстрованим місцем проживання та повернуто до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 86).

У відповідності положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий позивачем договір позики із заставним забезпеченням від 05 січня 2015 року не є тим документом, що підтверджує факт передачі грошових коштів, оскільки відповідно до п. 11 вказаного договору він набуває чинності з моменту передачі грошових коштів, проте позивачем не надано суду будь - якого документу, який би підтвердив факт отримання відповідачем вказаних грошових коштів. Оскільки судом не встановлено факту отримання відповідачем грошових коштів за договором позики, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційного зростання та 3% річних від простроченої суми також не підлягають задоволенню.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Матеріалами справи встановлено, що 05 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики із заставним забезпеченням на 15 000 гривень строком до 05 січня 2016 року (а.с. 9-10).

Додатковою угодою до договору позики із заставним забезпеченням від 05 січня 2015 року, укладеною між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05 січня 2015 року, визначено, що сторони домовились, що термін позовної давності вони встановлюють строком у шість років з моменту права вимоги повернення боргу (а.с. 11).

Відповідно до п.11 Договору позики із заставним забезпечення від 05 січня 2015 року даний договір набуває чинності з моменту передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику в розмірі п.1 даного договору (а.с. 10).

З огляду на зазначене, предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення коштів за договорами позики.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ч. 1 ст. 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суду належить виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка або інший документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що за умовами договору позики із заставним забезпеченням від 05 січня 2015 року, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позикодавець надає позичальникові позику на суму 15 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві зазначену суму позики не пізніше 05 січня 2016 року. Проте, п. 11 вказаного Договору обумовлено, що даний договір набуває чинності з моменту передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику.

Розписку або інший документ, який би безпосередньо підтверджував факт передачі грошових коштів позикодавцем позичальнику на огляд суду позивачем не надано.

Таким чином, суд, встановивши правову природу укладеного між сторонами договору, дійшов висновку про те, що наданий позивачем Договір позики із заставним забезпеченням від 05 січня 2015 року не є документом, який підтверджує факт передачі грошових коштів, оскільки він не містить безумовну умову про фактичне отримання грошових коштів позичальником.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що позивачем не доведено факт передачі грошових коштів відповідачу у відповідності з умовами договору позики із заставним забезпеченням від 05 січня 2015 року, суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази на предмет їх належності, допустимості та достатності для правильного вирішення справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанцій надана неправильна оцінка обставинам справи та поданим доказам є необґрунтованими, оскільки суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, повно дослідивши та оцінивши докази у справі.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно, всебічно розглянув справу та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. Під час апеляційного перегляду справи неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.В. Агєєв

В.В Папоян