Єдиний унікальний номер 235/2986/20
Номер провадження 22-ц/804/2571/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року

м. Бахмут

справа № 235/2986/20

провадження № 22-ц/804/2571/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Кішкіної І.В., Папоян В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 235/2986/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року (суддя Назаренко Г.В.), ухваленого в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, повне судове рішення складено 22 червня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послався на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 03 серпня 2017 року по 13 березня 2020 року працюючи в якості заступника директора з охорони праці, звільнений за частиною 3 статті 38 КЗпП України. В день звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 190 346,57 грн., із них 17 508,13 грн. за листопад 2019 року; 20 439,61 грн. за грудень 2019 року; 12 831,34 грн. за січень 2020 року; 20 838,21 грн. за лютий 2020 року118 729,28 грн. за березень 2020 року. В порушення статті 116 КЗпП України відповідач не виплатив йому належні суми, у зв`язку з чим повинен нести відповідальність передбачену статтею 117 КЗпП України, у відповідності до якої, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи положення статті 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний сплати йому середній заробіток за весь період затримки розрахунку (по день ухваленні рішення). Розмір середньоденного заробітку, визначений відповідачем у розмірі 1160,68 грн.

Просив суд стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь заборгованість з заробітної плати у сумі 190 346,57 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 березня 2020 року по день ухвалення рішення, розмір якого станом на 13 травня 2020 року становить 45 266,52 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково: стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період: листопад 2019 року березень 2020 року в сумі 185 564 гривень 14 копійок. В іншій частині позову про стягнення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 855 грн. 64 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання заробітної плати було порушено відповідачем, а тому воно підлягає захисту судом шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі за період: листопад 2019 року березень 2020 року в сумі 185 564,14 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частинні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з того, що позивач в день звільнення не працював і станом на дату розгляду справи судом не пред`являв роботодавцеві вимог про розрахунок, а тому на відповідача не може поширюватися відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, аналогічні висновки викладенні у постановах Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 683/3060/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 742/845/17.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду позивач ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким задовольнити вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні з 13 березня 2020 року по день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Вирішити питання щодо судового збору.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку посилаючись на висновки, що містяться у постановах Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі № 742/845/17, оскільки в цих постановах Верховного Суду зазначено : «Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.»

Отже, відповідальність ДП «ВК «Краснолиманська» за затримку розрахунку при звільненні, у разі його відсутності на роботі в день звільнення, почалась би з моменту отримання копії його позовної заяви відповідачем.

Факт того, що він в день звільнення не працював не відповідає дійсності, оскільки в день звільнення, тобто 13 березня 2020 року, він перебував на робочому місці та виконував трудові обов`язки, що підтверджується довідкою про відмітки від 07 липня 2020 року.

Зазначає, що він прибув на роботу о 05.38 годин, о 08.18 годин спустився в шахту, піднявся на гору о 13.04 годин. У цей же день він написав заяву про звільнення, наказ про звільнення №294/к був підписаний також в цей же день. Трудова книжка була видана йому на руки 16 березня 2020.

Твердження відповідача про те, що в день звільнення він не працював і вимоги про розрахунок не пред`являв, а тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку немає, є безпідставними з огляду на те, що закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Вважає, що відповідач мав можливість виплатити йому заборгованість в строки визначені статтею 116 КЗпП України. Зазначає, що відповідачем не доведено відсутності його вини у затримці розрахунку з ним при звільненні, а суд безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог в цій частині.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

19 серпня 2020 року від Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що рішення суду першої інстанції є об`єктивним, обґрунтованим та ухваленим без порушення норм матеріального та процесуального законодавства. Вважає, що рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а тому рішення підлягає залишенню без змін. Судом повно з`ясовані всі фактичні обставини справи та досліджено і надано належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, сприяв повному, об`єктивному та упередженому її розгляду, а тому рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно копії трудової книжки серія НОМЕР_1 , на ім`я позивача ОСОБА_1 вбачається, що 03 серпня 2017 року його було прийнято заступником директора з охорони праці, тимчасово; 05 вересня 2017 року переведений заступником директора з охорони праці; 13 березня 2020 року звільнений за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. (а.с.5).

13 березня 2020 року позивач звернувся до Генерального директора ДП ВК «Краснолиманська» з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України. (а.с.7)

Наказом № 294/к від 13 березня 2020 року звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з охорони праці на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. В наказі зазначено, що останній день праці 13 березня 2020 року (а.с.7).

Згідно довідок ДП «ВК «Краснолиманська» ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за листопад 2019 року 24 602,54 грн (за винятком обов`язкових утримань 19 409,03 грн), перераховано 14 квітня 2020 року - 200,40 грн, 15 квітня 2020року 200,50 грн, 16 квітня 2020 року 300,00 грн, 17 квітня 2020 року 300,00 грн, 22 квітня 2020 року 300,00 грн, 24 квітня 2020 року 300,00 грн, 28 квітня 2020 року 300,00 грн, 08 травня 2020 року 332,96 грн, 20 травня 2020 року 901,81 грн, 22 травня 2020 року 547,43 грн, 26 травня 2020 року 325,17 грн, 29 травня 2020 року 2675,06 грн, усього 6683,33 грн (довідка № 899 від 10.06.2020р.); за грудень 2019 року 25 710,20 грн (за винятком обов`язкових утримань 20 439,61 грн) (довідка № 1000 від 10.06.2020р.); за січень 2020 року 16 549,46 грн (за винятком обов`язкових утримань 12 831,34 грн) (довідка № 900 від 10.06.2020р.); за лютий 2020 року 26 211,57 грн. (за винятком обов`язкових утримань 20 838,21 грн) (довідка № 901 від 10.06.2020р.); за березень 2020 року 148 702,45 грн (за винятком обов`язкових утримань 118 729,28 грн) (довідка № 902 від 10.06.2020р.) (а.с.25,26,27,28,29).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволені вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 185 654,14 грн., не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа виникла з трудових відносин та ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частинні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з того, що позивач в день звільнення не працював і станом на дату розгляду справи судом не пред`являв роботодавцеві вимог про розрахунок, а тому на відповідача не може поширюватися відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, аналогічні висновки викладенні у постановах Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 683/3060/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 742/845/17.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції у не можливо з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що в день звільнення 13 березня 2020 року, на момент отримання трудової книжки, підприємством було проведено повний розрахунок з працівником.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед позивачем по заробітній платі не була сплачена.

Позивачем до апеляційної скарги додано довідку про відмітки від 07 липня 2020 року в якій зазначено, що позивач прибув на роботу о 05 годині 38 хвилин, о 08 годині 18 хвилин спустився в шахту, о 13 годині 04 хвилин піднявся на гору. (а.с.48).

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Позивачем не наведено об`єктивних причин, які перешкоджали йому надати зазначенні докази до суду першої інстанції, крім того, апеляційний суд зазначає, що вищевказані довідки складенні після ухвалення оскаржуваного рішення та судом першої інстанції не були досліджені, а тому підстави для прийняття апеляційним судом нових доказів, відсутні.

Неподання позивачем усіх наявних у нього доказів в порядку та строки, встановлені законом, є зловживанням позивачем процесуальними правами, яке не допускається, а не порушенням судом першої інстанції норм процесуального права. Подання до суду апеляційної інстанції нових доказів, які не були надані позивачем до суду першої інстанції без поважних причин, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено на підставі наданих йому доказів.

Зважаючи на те, що у день звільнення позивач не працював, відповідно до положень статті 116 КЗпП України, сума заборгованості мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного для після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Висновок суду, суду першої інстанції, що позивач станом на момент розгляду не пред`являв роботодавцеві вимогу про розрахунок, є помилковим, оскільки вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем було пред`явлено відповідачеві вперше саме шляхом звернення до суду з даним позовом.

Отже, строк затримки розрахунку при звільненні належить обраховувати з 19 травня 2020 року (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) (а.с.22) по 30 вересня 2020 року (день ухвалення рішення апеляційним судом).

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).

Згідно з нормами тривалості робочого часу, визначених розрахунками Міністерства соціальної політики України, в період з 19 травня 2020 року по 30 вересня 2020 року кількість робочих днів становить 94 дні.

З довідки № 808 від 06 травня 2020 року вбачається, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 1 160,68 грн. (а.с.13).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 109 103,92 грн., який обчислений шляхом множення кількості робочих днів - 94 на суму середньоденного заробітку позивача 1160,68 грн.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Зазначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановивши, що суд першої інстанції, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зміни в частині судових витрат.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 1442,25 грн. (пропорційно до розміру задоволених вимог), з яких: 576,90 грн. судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції; 865,35 грн. судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення (30 вересня 2020 року) в розмірі 109 103 ( сто дев`ять тисяч сто три) гривні 92 копійок з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1442,25 (одна тисяча чотириста сорок дві) гривні 25 копійок, з яких: 576,90 гривень судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції; 865,35 гривень судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.В. Кішкіна

В.В. Папоян