ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/527/20 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 301030300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Ткач О. І.,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/22809/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чапаєва Ганна Миколаївна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 лютого 2020 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., повний текст рішення складено 24 лютого 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов обґрунтовувала тим, що з 04 серпня 2005 року по 31 серпня 2018 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та проживала з ним та своїм сином від попереднього шлюбу у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

З 2013 року шлюбні відносини між нами фактично припинено. Вона з сином та відповідач стали проживати в окремих кімнатах квартири. З того часу спільного бюджету та господарства не вели. 31 серпня 2018 року шлюб між ними розірвано.

З часу припинення спільного проживання, а саме у 2014 році, вона за власні кошти придбала: шафу купе вартістю 8900 гривень, два меблевих кутки « Оксфорд » та одне крісло «Оксфорд» на загальну суму 13550 гривень.

Після розірвання шлюбу відповідач відмовився повернути належне їй особисте майно.

У зв`язку з цим просила визнати її особистою приватною власністю рухоме майно, а саме: шафу-купе, придбану 25 лютого 2014 року, вартістю 8900 грн., кут «Оксфорд», вартістю 5000 гривень та крісло « Оксфорд », вартістю 3550 гривень, які знаходяться за місцем проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 лютого 2020 року вирішено: « В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити."

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - Чапаєва Г.М. подала апеляційну скаргу.

Вказала, що рішення є незаконним та необгрунтованим, висновки не відповідають встановленим обставинам справи, відтак суд неправильно застосував норми матеріального права.

Суд не дав належної правової оцінки доказам, на які позивачка посилалась для встановлення фактичних обставин справи.

Зокрема, суд не дав належної оцінки її доводам про те, що спірне майно набуте позивачкою за кошти, які належали їй особисто свідчить той факт, що з відповідачем вони з 2013 року проживали у різних кімнатах однієї квартири, різними сім`ями, вели окремий бюджет. Це підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду, яким шлюб між сторонами розірвано, в якому позивачем стверджувалось, що «впродовж тривалого часу сторони спору не проживають сім`єю, не ведуть спільного господарства, не пов`язані сімейним побутом, а тому, оскільки шлюб з відповідачем носить виключно формальний характер, позивач вважає, що їх сім`я розпалася остаточно».

Виключно у позивачки наявні документи щодо усіх істотних умов договорів купівлі-продажу, які видані на її ім`я та підтверджують придбання нею спірного майна в лютому 2014 року.

Суд критично оцінив покази свідка ОСОБА_4 , з підстав наявності родинних відносин з ОСОБА_1 , яка є його матір`ю.

Просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13 лютого 2020 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено наступні обставини, які не заперечувались сторонами.

Позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2005 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2018 року.

За час шлюбу позивачка та відповідач проживали у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , що належала матері відповідача. Вказаний факт визнаний обома сторонами та доказуванню не підлягає.

Як вбачається з договору від 25 лютого 2014 року ОСОБА_1 замовила у підприємця ОСОБА_5 виготовлення шафи-купе, вартість замовлення 8900 грн., сплачений аванс - 5000 грн. Місце проживання замовника: АДРЕСА_1 .

Згідно видаткової накладної №49 виданої 14 березня 2014 року ФОП ОСОБА_5 , вартість замовлення в сумі 8900 грн. оплачено замовником ОСОБА_1 .

Відповідно до накладної виданої 28 лютого 2014 року ФОП ОСОБА_6 , ОСОБА_1 придбала два меблевих кутки «Оксфорд» вартістю 5000 грн. кожен та одне крісло «Оксфорд» вартістю 3550 грн. Загальна сума покупки-13550 гривень.

Як з`ясовано в ході судового розгляду, позивачка в квартирі АДРЕСА_1 не проживає та доступу до вказаного житла не має.

Між позивачем та відповідачем існує спір, щодо рухомого майна, а саме: шафи-купе вартістю 8900 грн., кута «Оксфорд», вартістю 5000 грн., крісла « Оксфорд », вартістю 3550 грн., які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що сторони в 2014 році проживали разом у квартирі АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, спільно придбали меблі та комп`ютерну техніку та користувалися ними, а тому куплене в цей час спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

З цими висновками погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до п. 3) ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року у цивільній справі № 372/504/7.

Як вище встановлено, спірне майно: шафа-купе вартістю 8900 грн., кут «Оксфорд», вартістю 5000 грн., крісла «Оксфорд», вартістю 3550 грн., придбані позивачкою у 2014 році, тобто в період перебування сторін в шлюбі.

На підтвердження режиму особистого права власності позивачка посилалась на те, що з 2014 року фактичні стосунки припинились, подружжя проживало в окремих кімнатах, спільного господарства не вели.

В підтвердження цих обставин за клопотання позивачки в якості свідка був допитаний її син ОСОБА_4 .

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснив, що сторони припинили фактичні сімейні відносини в 2013 році, не вели спільного бюджету.

У той же час ці обставини роздільного проживання заперечував відповідач ОСОБА_2 , пояснивши, що він та позивачка проживали та вели спільне господарство до 2015 року. Їх стосунки погіршилися після того, як ОСОБА_1 проїхала в зону АТО, як волонтер. Меблі та техніка ними придбавалися в 2014 році за сімейні кошти та після розірвання шлюбу вони добровільно поділили надбане майно.

В суді першої інстанції в якості свідків були допитані ОСОБА_7 , який пояснив, що перебуває в дружніх стосунках з сторонами, ОСОБА_8 , яка є рідною сестрою відповідача, ОСОБА_9 , який є племінником відповідача, з пояснень яких вбачається, що у 2014 році позивачка та відповідач проживали разом, стосунки між сторонами погіршились після 2016 року після того як позивачка поїхала волонтером в зону АТО у 2016 році.

Таким чином, вищевказані свідки дали суперечливі та взаємовиключні пояснення щодо предмета спору.

Інших доказів судом не здобуто.

Відповідно до пункту 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела обставин, що спірне майно придбавалось нею в час фактичного припинення шлюбних відносин, у час роздільного проживання з відповідачем, було придбане за її особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку поясненням сторін, доказам, на які вони посилались в обґрунтування своїх доводів і прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить інших доводів щодо незаконності рішення суду, що було б підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Тернопільський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чапаєва Ганна Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 лютого 2020 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повна постанова складена 27 квітня 2020 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Ткач О.І.