Справа № 604/1161/19
Провадження № 2/604/157/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ілик Г.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Підволочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником даного будинку. Відповідач, - родич, - у вказаному житловому приміщенні не проживає з січня 2011 р., добровільно знятися з реєстрації не бажає. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судове засідання сторони не прибули, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку.

Представник Позивача подала заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити.

Відповідач заяви про розгляд справи у його відсутності та відзиву не подав.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 серпня 2012 р., виданого Підволочиською селищною радою Тернопільської області (2/3 частки квартири), договору дарування частки квартири № 1300 від 07 вересня 2012 р., виданого приватним нотаріусом Підволочиського нотаріального округу (1/3 частка квартири) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 .

Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 , підтверджується факт реєстрації відповідача за вказаною адресою. Вказане також стверджено довідкою №3098 від 28 листопада 2019 року, виданою Підволочиською селищною радою Підволочиського району Тернопільської області.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , по місцю реєстрації не проживає більше дев`яти років, що стверджується актами, посвідченими секретарем селищної Ради сел.. Підволочиськ Тернопільської області від 17 вересня 2015 р., 14 вересня 2016 р., 28 вересня 2017 р., 09 жовтня 2018 р., 10 жовтня 2019 р. відповідно.

Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який не є членом сім`ї власника, не проживає у житловому приміщенні, що належить позивачу на праві приватної власності, понад дев`ять років без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення.

З огляду на вказане, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням з цих підстав.

На підставі наведеного, керуючись ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ч. 1 ст. 9, ст. 41 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. ст. 13, 141, 247, 263-265, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий 22 вересня 2005 року Підволочиським РВ УМВСУ в Тернопільській області) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 30.03.2020 року № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Сташків Н.Б.