Справа № 127/3480/20
Провадження № 22-ц/801/1425/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 рокуСправа № 127/3480/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Якименко М.М., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2020 року, постановлене у складі судді Федчишена С.А., в залі суду,

встановив:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживача та стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03 червня 2019 року між позивачем та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір №79/07-К, відповідно до умов якого позивачу, як клієнту мали бути надані передбачені програмою «Отримання права на практику провізора в Польщі» послуги на території Польщі. На виконання умов договору позивачем було сплачено 1700,00 євро, а також направлено оригінал диплому та додатку до нього за допомогою послуг служби доставки «Нова пошта».

Курс «Варшавський модуль» мав розпочатися з 01 грудня 2019 року на території Республіки Польща. У вересні - жовтні 2019 року позивач в телефонному режимі повідомила уповноваженого агента, що не бажає користуватися послугами програми, з проханням повернути диплом про вищу освіту з додатком та внесені грошові кошти. 01 листопада 2019 року позивачем було надіслано відповідачу письмове повідомлення про розірвання договору. У відповіді на письмове повідомлення, датованій 05.12.2019, відповідачем вказано, що договір підлягає розірванню на підставі п. 4.3, але оскільки ОСОБА_1 було отримано послуги з комплексної мовної та адаптаційної підготовки, то сума в розмірі 970 євро підлягає утриманню, так само як сума 340 євро на покриття понесених збитків за відмову клієнта від участі в програмі. Також відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти в сумі 390 євро протягом 30 днів з дня отримання інформації щодо відкритого банківського рахунка. Позивачем було направлено відповідачу відповідь на лист з вимогою повернути сплачені кошти та надати усі наявні докази фактично понесених збитків за відмову в участі програми, з яких вбачається їх дійсний розмір в грошовому виразі. В листі позивач посилається на положення п. 2.1.19 договору, згідно якого на агента покладено обов`язок провести калькуляцію та повернути кошти, а також додано інформацію про реквізити відкритого банківського рахунка.

Позивач стверджує, що вона відмовилась від участі у Програмі і жодного її етапу не пройшла, акту виконаних робіт не підписувала, тобто відповідач зобов`язання за укладеним договором не виконав і відповідно дії останнього щодо неповернення грошових коштів є такими, що порушують права позивача як споживача, тому з урахуванням наведеного та посиланням на умови укладеного договору і положення Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 1700,00 євро, що еквівалентно 45 648,06грн.

07.04.2020 представник позивача надала суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої просила стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 1310 євро, що еквівалентно 38 491,34 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 970 євро, що еквівалентно 29097,57 грн. та 4442,75 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 970 євро, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів участі позивача у програмі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 340 євро, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у договорі передбачили право агента утримати 340,00 євро на покриття понесених збитків за відмову клієнта від участі у програмі.

Також судом вирішено питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу та судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність письмового документу, де було б зазначено вид та деталі кожної частини програми, адже відповідно до п. 8.15 вказаного договору даний документ укладений при повному розумінні його предмету та контрактних зобов`язань, про що свідчить особистий підпис позивача на договорі. В момент підписання договору позивач була достовірно обізнана з програмою «Отримання права на практику провізора в Польщі», її етапами, модулями, строком їх надання та вартістю таких послуг. Позивач була ознайомлена з публічною офертою надавача послуг, а саме про детальний опис та вартість програми, що висвітлена на офіційному сайті фундації «Євромед» та є загальнодоступною. Таким чином, на думку відповідача, відсутність дублювання в додатках до договору публічної оферти видів та деталей програми навчання не може вважатися доказом того, що позивач не розпочала навчання за програмою, а отже підстав для повернення коштів немає.

Також відповідачем у апеляційній скарзі зазначено про те, що судом першої інстанції не вказано коли саме позивач скористалась правом на розірвання договору в односторонньому порядку та у який спосіб повідомила про це відповідача.

При цьому, на думку скаржника, судом першої інстанції невірно визначено правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки дані правовідносини регулюються нормами ЦК України про зобов`язальне право, а не нормами ЗУ «Про захист прав споживачів».

Крім того, заявником апеляційної скарги зазначено про неправильність розподілу судових витрат та порушення територіальної підсудності щодо розгляду даної справи.

Позивачем на апеляційну скаргу подано відзив, у якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повному обсязі вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03 червня 2019 року між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , що діє від імені Європейського фонду розвитку медицини та освіти «Євромед» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони, було укладено Клієнтський договір №79/07-К.

За умовами договору відповідач мав сприяти реалізації програми «Отримання права на практику провізора в Польщі» та отриманню клієнтом послуг, передбачених цією програмою, а клієнт, - такі послуги оплатити.

Відповідно до п. 2.4.4., 2.4.5. договору, клієнт має право відмовитись від участі в програмі за власним бажанням на будь - якому її етапі, та вимагати повернення коштів, сплачених за послуги програми, за фактично не отримані послуги програми відповідно до п. 4.3 договору.

Відповідно до п. 2.1.19 договору, у випадку відмови клієнта від участі в програмі за власним бажанням, агент зобов`язаний провести калькуляцію та повернути кошти, сплачені клієнтом у відповідності до цього договору за фактично не надані послуги програми.

Позивач відмовилась від участі в програмі, тобто скористалась правом на розірвання договору в односторонньому порядку, про що письмово повідомила відповідача.

Відповідачем відмову в поверненні повної суми коштів мотивовано тим, що позивач розпочала перший етап програми «Комплексна мовна та адаптаційна підготовка», а тому їй не підлягає поверненню вартість такого етапу в розмірі 970 євро. Також відповідач посилався на своє право утримати 340 євро на покриття понесених збитків за відмову клієнта від участі в програмі на підставі п. 4.3. Клієнтського договору.

Відповідно до п. 1.2. договору програма «Отримання права на практику провізора в Польщі» поділяється на частини: «Комплексна мовна та адаптаційна підготовка», «Легалізація диплому провізора», «Реєстрація в Реєстрі фармацевтів Республіки Польща», «Комплексні інформаційні послуги з працевлаштування за фахом у Польщі».

Згідно п. 1.3. договору, конкретний вид та деталі кожної частини програми визначаються додатками до цього договору та є його невід`ємною частиною.

Судом встановлено, що сторони не підписували додатку до Клієнтського договору, тобто відсутній письмовий документ, де було б зазначено вид та деталі кожної частини програми.

Також, згідно п. 3.2., 3.3 Клієнтського договору передбачено складання агентом акту виконаних робіт, який клієнт має підписати протягом п`яти днів або в цей же строк направити агенту лист з чітким обґрунтуванням неточностей, у випадку незгоди з актом.

Відповідачем не складався акт виконаних робіт з переліком наданих позивачу послуг та не направлявся на адресу позивача, а тому відсутні докази надання позивачу відповідних послуг. Також сторонами не укладено додаток до договору з конкретними видами та деталями кожної частини програми. У проведенні калькуляції витрат понесених під час реалізації програми, відповідачем відмовлено з посиланням на те, що такі відомості становлять комерційну таємницю підприємства.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з нормою статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, в тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених ЦК, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

З урахуванням встановлених у справі обставин та відповідно до наведених норм закону, судом першої інстанції зроблено висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 970 євро, оскільки відповідачем не надано доказів участі позивача у програмі, при цьому відмовлено у стягненні коштів у розмірі 340 євро, тому як сторонами у договорі передбачено право агента утримати вказані кошти на покриття понесених збитків за відмову клієнта від участі у програмі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно встановлено відсутність письмового документа, у якому було зазначено вид та деталі кожної частини програми, то дані доводи є безпідставні, оскільки встановлено, що сторони не підписували передбаченого договором додатку до клієнтського договору, тобто письмовий документ, де було б зазначено вид та деталі кожної частини програми, відсутній.

За правилом сontra proferentem - слова договору мають тлумачитись проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову у договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не лише у тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені, але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, але були включені до договору під переважним впливом однієї зі сторін.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Такий правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у Постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц.

Доводи апеляційної скарги про усвідомлення позивачем умов договору у зв`язку з ознайомленням з публічною офертою надавача послуг, що висвітлена на офіційному сайті фундації «Євромед» та є загальнодоступною, суд розцінює як необґрунтовані, оскільки інформація із сайту не може виступати належним доказом її усвідомлення та обізнаності з боку позивача, оскільки вона повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в такі умови та правила.

Твердження скаржника про те, що судом першої інстанції не вказано коли саме позивач скористалась правом на розірвання договору в односторонньому порядку та у який спосіб повідомила про це відповідача, також є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявне повідомлення про розірвання клієнтського договору №79/07-К від 03 червня 2019 року та відмову від участі в програмі від 01 листопада 2019 року і відповідь ОСОБА_2 на вказаний лист №186/12-К від 05.12.2019.

Щодо посилання ОСОБА_2 на те, що дані правовідносини не регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», то суд звертає увагу на наступне.

Так, статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Відповідно до клієнтського договору №79/07-К, укладеного між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме з п. 1.1 слідує, що клієнту мають бути надані послуги, передбачені програмою «Отримання права на практику провізора в Польщі».

Таким чином, відповідач у справі виступає надавачем послуг, передбачених договором, а позивач є споживачем, відтак на правовідносини, що виникли між сторонами поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо викладеного в апеляційній скарзі посилання на порушення територіальної підсудності, то питання територіальної підсудності в даному випадку не порушено, з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

З довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що ОСОБА_1 (споживач) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , і відповідно позов подано за територіальною підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Отже, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 970 євро і доводи апеляційної скарги такий висновок суду не спростовують, в частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду сторонами не оскаржується.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, однак допущено порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо розподілу судового збору, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником позивача надано акт виконаних робіт від 05.06.2020 та квитанцію до прибуткового касового ордера №б/н від 11.02.2020 на суму 6 000 грн. про оплату адвокатських послуг.

Зважаючи на те, що судові витрати, згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України, стягуються пропорційно задоволеним вимогам, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заявлені вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню в розмірі 4442,75 грн. (розрахунок 970 євро (задоволена частина позову) х 100 : 1310 євро (ціна позову) = 74,04 %; 6000 грн. х 74,04 % = 4442,40 грн.)

Разом з тим, задовольнивши позовні вимоги частково, суд першої інстанції поклав обов`язок щодо сплати судового збору на відповідача у повному обсязі, що не відповідає вимогам статті 141 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Отже, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини першої Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що з 1 січня 2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2102 гривні.

Таким чином, ставка судового збору, що підлягала б сплаті при зверненні в суд з даним позовом складає 840,80 грн.

Оскільки позовні вимоги судом першої інстанції задоволено частково, в розмірі 970 євро, що складає 74,04% від ціни позову, тому з урахуванням положень статті 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 622,53 грн. (розрахунок 840,80 грн. * 74,04 %).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід змінити в частині розподілу витрат по оплаті судового збору, стягнувши з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 622,53 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга фактично залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2020 року в частині розподілу витрат по оплаті судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 622,53 грн.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: М. М. Якименко

С. Г. Копаничук