Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 463/674/18-ц

провадження № 61-240св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року у складі судді Нора Н. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та стягнення витрат по оплаті житлово-комунальних послуг.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі він дозволив тимчасово проживати своєму синові ОСОБА_4 . Разом з сином у даній квартирі проживали його дружина - ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що згоди на проживання в належній йому квартирі відповідача та її сина він не давав.

26 грудня 2016 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова шлюб між його сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачка та онук залишились проживати в належній йому квартирі, без відповідної реєстрації місця проживання.

Належну йому квартиру він вирішив продати, тому попросив ОСОБА_2 терміново шукати собі інше житло, однак добровільно покидати квартиру остання відмовилась. Крім того, зазначає, що за час проживання у спірній квартирі вона не оплачувала комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 7 566 грн 63 коп., дану суму заборгованості він був змушений оплатити за власний рахунок, що задало йому значної матеріальної шкоди.

Внаслідок незаконного проживання відповідача у належній йому квартирі порушено його право, як власника, використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Також зазначав, що ОСОБА_2 має у власності житло в Полтавській області.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд: усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за оплату комунальних послуг в розмірі 7 566 грн 63 коп.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із займаної ними квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по оплаті комунальних послуг у розмірі 7 566 грн 63 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 не є членами сім`ї ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 , поселилися та проживали без його згоди, у спірній квартирі не зареєстровані, а тому позивач, як власник, квартири, вправі вимагати від них усунення перешкод у користуванні його квартирою шляхом виселення.

Крім того, апеляційним судом враховано та зазначено, що долучений до матеріалів справи договір дарування частки квартири від 09 серпня 2019 року, яким підтверджується дарування ОСОБА_2 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 не спростовують висновки місцевого суду про наявність у ОСОБА_2 житла, оскільки такий договір вчинено після ухвалення судового рішення судом першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судами не було враховано положення частини другої статті 109 ЖК УРСР, які передбачають, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Вказана норма поширюється на всі випадки виселення громадян із житлових приміщень.

Посилається на те, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, виходили із того, що вона із сином не є членами сім'ї позивача, а також із того, що останній не надавав згоду на їх поселення у спірну квартиру, проте судами не було враховано частину другу статті 156 ЖК УРСР, згідно якої за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти у займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, а тому вона вселилась як член сім'ї сина позивача, а згода на вселення неповнолітніх дітей не потрібна.

Крім того, судами не було надано оцінку її доводам, що спірна квартира була придбана нею та сином позивача у 2006 році, у той час коли вони перебували у шлюбі, та часу з придбання проживали у ній.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 від ОСОБА_1 , у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11143698.

Як вбачається з довідки ЛКП «Управитель» № 732 від 16 квітня 2018 року у вказаній вище квартирі зареєстрованих осіб немає, згідно акту від 17 квітня 2018 року ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, проживають разом в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані у АДРЕСА_4 , у приміщенні, яке не є житловим.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).

У справі, що переглядається, судами встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11143698.

Як вбачається з довідки ЛКП «Управитель» № 732 від 16 квітня 2018 року у вказаній вище квартирі зареєстрованих осіб немає, згідно акту від 17 квітня 2018 року ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, проживають разом в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що не надавав згоди на проживання у його квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, останні вселились до спірної квартири разом із його сином - ОСОБА_4 , якому він дозволив проживати у ній тимчасово.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили із того, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 не є членами сім`ї ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 , поселилися та проживали без його згоди, у спірній квартирі не зареєстровані, а тому позивач, як власник квартири, вправі вимагати від них усунення перешкод у користуванні його квартирою шляхом виселення.

Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по оплаті комунальних послуг, суди дійшли правомірного висновку, що така заборгованість виникла внаслідок несплати комунальних послуг відповідачем і була сплачена позивачем, а тому останній в силу положень статті 16 ЦК України має право на відшкодування збитків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Як уже зазначалося в статті 391 ЦПК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (зокрема, вимога виселення громадян з неправомірно займаних житлових приміщень власника).

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

З огляду на предмет позову та позовні вимоги пред`явлений у справі позов є негаторним.

Під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій суди встановили, що відповідачі проживають у спірній квартирі без відповідних правових підстав, вселились без згоди її власника, зареєстрованими у ній не значаться.

Отже, встановлена судами обставина проживання відповідачів у спірній квартирі, яка є приватною власністю позивача, без законних на те підстав, в свою чергу, створює останньому перешкоди у здійсненні своїх правомочностей як власника цієї квартири. У зв`язку з цим порушене право позивача як власника спірної квартири підлягає захисту в передбаченому статтею 391 ЦК України порядку.

При цьому, вирішуючи питання можливості захисту порушеного права позивача у спосіб, визначений в позовній заяві, а саме шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 після ухвалення рішення місцевим судом про її виселення здійснила дарування належної їй 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5 .

Зазначену поведінку ОСОБА_2 суд касаційної інстанції розцінює як недобросовісну, оскільки остання, маючи об`єктивну можливість проживати у квартирі разом із малолітнім сином, відчужила її частину за договором дарування від 09 серпня 2019 року, тобто безкоштовно, що свідчить про її намагання позбутися наявного в неї житла задля неможливості виселення зі спірної квартири.

Вказані дії відповідача хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але вочевидь спрямовані на порушення прав ОСОБА_1 як одноособового власника спірної квартири.

Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи, недобросовісну поведінку ОСОБА_2 , виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення направлене на захист права власності позивача, який вказував, що має намір продати квартиру, тобто розпоряджатися своєю власністю.

Задоволенням позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення не порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасників справи, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому судом враховано, що при вселенні ОСОБА_2 власник житла не надавав згоди на її проживання у спірній квартирі, тобто вона без відповідних правових підстав зайняла приміщення. Крім того, вона та ОСОБА_3 не були зареєстровані у спірній квартирі, мають інше місце реєстрації.

При цьому виселення малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі спірної квартири не є порушенням його прав на житло.

Так, згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина третя статті 29 ЦК України).

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не заперечувала той факт, що її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у спірній квартирі разом із нею, а суди дійшли висновку про усунення перешкод ОСОБА_1 у здійсненні ним права власності на спірну квартиру шляхом виселення ОСОБА_2 , то правомірним є висновки судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_3 також підлягає виселенню разом із матір`ю, оскільки малолітня дитина має проживати або разом із матір`ю, або разом із батьком, а посилання на те, що малолітня дитина не може бути виселена, не можуть бути прийняті судом, оскільки право власності ОСОБА_1 є непорушним, він не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона разом із сином не можуть бути виселені із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР, є безпідставними, оскільки положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а враховуючи те, що позивач є одноосібним власником спірної квартири, розпоряджатися якою перешкоджає відповідач, яка вселилась без його згоди, є підстави для виселення без надання іншого жилого приміщення.

Посилання у касаційній скарзі на те, що спірна квартира була придбана у період шлюбу з сином позивача, а оформлена на ОСОБА_1 лише формально, не можуть бути прийняті судом, оскільки у порушення частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надано належним та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович