ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1148/20 Номер провадження 22-ц/814/1406/20Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Малофєєв А.І.

переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника - адвоката Малофєєва Артема Івановича

на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2020 року, постановлену суддею Блажко І.О., повний текст ухвали складено - 23 квітня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 та його представника - адвоката Малофєєва Артема Івановича до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення,-

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Малофєєва А.І. звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення.

У позові просили визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 4 200 грн.

7 березня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , в якому вона зазначила, що існує рішення суду, яке ухвалене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме постанова Полтавського апеляційного суду від 19.11.2018 р., що є підставою для закриття провадження у справі №554/1148/2020.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2020 року клопотання ОСОБА_2 - задоволено.

Закрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в особі адвоката Малофєєва Артема Івановича до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення.

Ухвала суду першої інстанції мотивоване тим, що існує рішення, яке ухвалене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме постанова Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Малофєєв А. І. просять ухвалу суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про тотожність підстав та предмету спору між сторонами, а саме, у даній справі позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення, натомість, в іншій справі №554/8002/16-ц позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселити її без надання іншого жилого приміщення. Крім цього, у справі №554/8002/16-ц суди першої та апеляційної інстанції вирішували спір, керуючись положеннями ЖК України, якими були обгрунтовані позовні вимоги, на відміну від даної справи, у якій позов грунтується на нормах ЦК України, оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача у квартиру позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту. Вважають, з посиланням на ч. 2 ст. 406 ЦК України, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, а тому відповідач набула право користування спірною квартирою на період проживання у шлюбі з позивачем і таке право втратила у зв`язку із його розірванням, не пов`язана з позивачем спільним побутом, тому підлягає виселенню.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Предметом даного спору є визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_2 з цієї квартири.

При цьому сторона позивач посилається на норми права, які підлягають застосуванню - на ст. 391,403,406 ЦК України, та обгрунтовуючи позов, вказує, що позивач є власником будинку і як власник цього майна надавав право відповідачу користуватися ним, а з грудня 2013 р. відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (а.с. 2).

У справі №554/8002/16-ц ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселити її без надання іншого жилого приміщення (а.с. 83-85).

При цьому, зі змісту позову, який надійшов до суду 27.09.2016 р., вбачається, що, обгрутовуючи вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач посилався на вимоги ст. 383, 391,405, 406 ЦК України та ч. 1-3 ст. 150 ЖК України, зокрема, вказуючи, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У частині вимог про виселення без надання іншого жилого приміщення, посилався на вимоги ч. 3 ст. ст. 116 ЖК України.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України (у редакції на час ухвалення судового рішення у справі) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із мотивувальної частини рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10.08.2018 р., ухваленого у справі за вказаним позовом, вбачається, що вирішуючи спір, суд першої інстанції з посиланням на ч. 1 ст. 405 ЦК України досліджував фактичні обставини щодо сервітуту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, у мотивувальній частині постанови від 19.11.2018 р. Полтавський апеляційний суд також досліджував заявлені позовні вимоги, та прийшов до висновку про те, що обгрунтовуючи позовні вимоги, які суд першої інстанції вважав доведеними, щодо неможливості спільного проживання ОСОБА_2 з колишнім чоловіком у його будинку та посилаючись на норми ст. 405 ЦК України, суд вказав, що за своєю правовою природою право проживання членів сім`ї власника житла є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів, однак, як встановив апеляційний суд, жодних угод щодо сервітуту між сторонами не укладалося.

Таким чином вбачається, що попередніми судами досліджувалися, у тому числі, і фактичні обставини щодо сервітуту, про який зазначає сторона позивача.

У даній справі сторони є ті самі, предметом спору є той самий предмет, що і у попередній справі, і з тих самих підстав.

Крім цього, апеляційний суд у складі колегії суддів звертає увагу на те, що згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тобто, суд при ухваленні рішення у справі у залежності від фактичних правовідносин сторін застосовує відповідну правову норму незалежно від того, яку норму права вказував позивач, пред`являючи позов.

Апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції було дотримано вимоги п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦК України щодо закриття провадження у даній справі, оскільки постанова Полтавського апеляційного суду від 19.11.2018 р. набрала законної сили у справі, яка прийнята з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про тотожність підстав та предмету спору між сторонами, а саме, у даній справі позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення, натомість, в іншій справі №554/8002/16-ц позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселити її без надання іншого жилого приміщення, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки у даній справі позивачем подано позов про усунення перешкод у користуванні будинком, як зазначено на 1-у аркуші позову, тобто в цій частині вимоги є тотожними і були вже розглянуті апеляційним судом у справі №554/8002/16-ц з ухваленням судового рішення про відмову у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі №554/8002/16-ц суди першої та апеляційної інстанції вирішували спір, керуючись положеннями ЖК України, якими були обгрунтовані позовні вимоги, на відміну від даної справи, у якій позов грунтується на нормах ЦК України, оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача у квартиру позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, то ці доводи також не заслуговують на увагу з вище вказаних мотивів. Попередніми судами були досліджені обставини з приводу сервітуту та дана апеляційним судом цій обставині правова оцінка.

З огляду на те, що ухвала суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а ухвалу суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Малофєєва Артема Івановича - залишити без задоволення.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 травня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов