Номер провадження: 22-ц/813/2312/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 липня 2018 року по справі за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради, в якому просить Скасувати свідоцтво про право власності (серія та номер: НОМЕР_2) на квартиру АДРЕСА_1 , видане 14.08.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області; витребувати квартиру АДРЕСА_1 площею 45,8 кв.м. з незаконного володіння ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської ради; визнати за Одеською міською радою право власності на кв. АДРЕСА_1 ; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши що воно є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 по справі № 522/13333/13-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 38,3 кв.м. 28.10.2013 року Прокуратурою подано заяву про перегляд даного рішення, а ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси задоволена, зазначене заочне рішення суду від 09.07.2013 скасоване. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2014 позов залишено без розгляду. Таким чином, право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру припинене. Спірна квартира на час розгляду справи не була приватизованою, а перебувала у комунальній власності. Таким чином, спірне майно вибуло з власності Одеської міської ради поза його волею всупереч чинному законодавству, що підтверджується відсутністю будь-яких погоджень з боку позивача. Крім того, ОСОБА_2 без погодження з власником майна - Одеською міською радою проведено реконструкцію спірного приміщення, внаслідок чого площа спірної квартири збільшилась до 45,8 кв.м. 14 серпня 2015 року ОСОБА_2 , не зважаючи на фактичне скасування його права власності, на підставі договору купівлі-продажу продав квартиру ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року позовну заяву Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР про витребування майна з чужого незаконного володіння було задоволено у поному обсязі.

Скасовано свідоцтво про право власності (серія та номер: НОМЕР_2) на квартиру АДРЕСА_1 , видане 14.08.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,8 кв.м. з незаконного володіння ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Одеської міської ради (адреса: 65004, м. Одеса, Думська площа, 1, ).

Визнано за Одеською міською радою (адреса: 65004, м. Одеса, Думська площа, 1, ) право власності на кв. АДРЕСА_1 загальною площею 45,8 кв.м., житловою площею 22,8 кв.м.

Визначено порядок виконання судового рішення, вказавши що воно є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Одеської області, яка знаходиться за адресою: 65026. м. Одеса-26, вул. Пушкінська. З (, рахунок отримувача: 0564; банк отримувача: ДКСУ в м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір у розмірі у розмірі 2243,14 гривень.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_2 неправомірно набув право власності на спірний об`єкт та переобладнав його. Право власності ОСОБА_2 було скасоване 29.01.2014 року, з урахуванням чого наступна угода купівлі-продажу, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.08.2015 року, є незаконною. Приймаючи до уваги, що спірне приміщення, яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю, що належить територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради, в прокуратури Приморського району м. Одеси є підстави для представництва інтересів держави в суді.

Також рішенням встановлено, що враховуючи те, що за період фактичного перебування спірної квартири у користуванні ОСОБА_2 , вона була переобладнана, внаслідок чого збільшилась загальна площа цієї квартири до 45,8 кв.м., суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання за Одеською міською радою право власності на кв. АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

07 червня 2019 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року, відповідно до якої апелянт просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на безпідставність.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, апелянт вказує, що під час ухвалення судом першої інстанції рішення відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

ОСОБА_1 зазначає, що 14 серпня 2015 р. незважаючи на те, що фактично рішення суду від 09 липня 2013 р. , що стало підставою для визнання права власності на квартиру № 94 за ОСОБА_2 було скасовано ще 29.01.2014 р., але не скасовано свідоцтво про право власності на вище вказану квартиру та державна реєстрація цього права. Таким чином з приводу законності правочину - не виникло сумнівів а ні у нотаріуса а ні і Відповідача ОСОБА_1 .. Крім того про скасування заочного рішення від 09 липня 2013 р. не було відомо і продавцю квартири - ОСОБА_2 , оскільки скасувавши заочне рішення суд, у зв`язку з нез`явленням у судові засідання ОСОБА_2 залишив позов без розгляду.

Також наголошує на тому, що у розумінні ст.ст. 387, 388 ЦК України, майно, а саме спірна квартира № 94 вибула з волі власника у володіння іншої особи за наймом, яка у майбутньому здійснила її неправомірне відчудження. Копія Витягу із Розпорядження Приморської РА ОМР №1980 від 04.02.2011 за яким спірну квартиру № 94 було передано у службове користування ОСОБА_2 наявна у матеріалах справи.

У данній справі, прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" неналежними виконанням Одеської міської радою своїх обов`язків щодо повернення спірної квартири до комунальної власності, чим порушуються інтереси територіальної громади, які є складовою частиною державних інтересів. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

02 вересня 2019 року Заступником керівника Одеської місцевої прокуратури №3 було подано письмові пояснення на апеляційну скаргу .

В наданих суду письмових поясненнях апелянт вказує, що на час укладання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 угоди, рішення суду, на підставі якого останній набув право власності на спірний обєкт, скасоване, та за таких обставин ОСОБА_1 не може вважатись добросовісним набувачем.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу 27 грудня 2018 року.

Матеріали цивільної справи передано до Одеського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 січня 2019 року визначено Калараш А.А. головуючим суддею у вказаній справі.

Ухвалою від 30 січня 2019 року суддею Одеського апеляційного суду Калараш А.А. було прийнято до свого провадження.

30.01.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року - залишено без руху та роз`яснено ОСОБА_1 необхідність усунення недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення апелянту ухвали.

16 травня 2019 року автоматизованою системою документообігу суду з підстав відрахування зі штату суддів Одеського апеляційного суду судді Калараша А .А. у зв`язку із призначенням на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд відповідно до Указу Президента України "Про призначення суддів Верховного Суду" №195/2019 від 07 травня 2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визнано суддю-доповідача Вадовську Л.М.

28.05.2019 року Одеський апеляційний суд у складі судді Вадовської Л.М., отримавши в порядку автоматизованого розподілу справу №522/23576/16-ц за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 липня 2018 року - прийнято до провадження.

Ухвалою від 28.05.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду - апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 липня 2018 року у справі за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння - повернуто скаржнику.

07 червня 2019 року ОСОБА_1 було повторно подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року, відповідно до якої апелянт просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на безпідставність.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.08.2019 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 липня 2018 року по справі за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння було призначено до розгляду.

Розпорядженням № 5384 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.

21 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О. В. та призначено до розгляду на 19.12.2019 року.

19 .12.2019 року розгляд справи було відкладено у звязку з перебуванням головуючого судді на лікарняному на 13.02.2020 року.

13 лютого 2020 року у судовому засідання було з`ясовано позицію сторін та оголошено перерву до 21.05.2020 року.

19 травня 2020 року від представника прокуратури Одеської області, яким забезпечується участь у розгляді справи - О. Елісашвілі надійшла заява про відкладення розгляду справи посилаючись на бажання приймати участь у справі особисто.

21 травня 2020 року від Уповноваженої особи Одеської міської ради - М.В. Кикитин надійшла заява про відкладення розгляду з посиланням на бажання приймати участь у справі особисто.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня до 22 травня 2020 року установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня до 22 травня 2020 року встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року зі змінами, внесеними згідно із розпорядженням голови суду «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в проваджденні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, освідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила відхилити клопотання представника представника прокуратури Одеської області та Уповноваженої особи Одеської міської ради про відкладення розгляду справи. Справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що згідно з розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 110 від 02.02.2011 року та №184 від 24.02.2011 року, квартира АДРЕСА_1 житловою площею 22.8 кв.м, загальною площею 38,3 кв.м була надана працівнику дільниці №11 ОСОБА_2 для проживання та відкрито особовий рахунок (а.с.9,10).

ОСОБА_2 без погодження з власником майна - Одеською міською радою, було проведено реконструкцію квартири, внаслідок чого площа спірної квартири збільшилась до 45,8 кв.м., житлова залишилась 22,8 кв.м.

На розгляді у Приморському районному суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/13333/13-ц за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності. Заочним рішенням по даній справі від 09.07.2013 року визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на реконструйовану квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею - 38.3 кв.м., житловою площею - 22.8 кв.м., підсобною площею - 15.5 кв.м. Встановлено порядок виконання рішення, згідно з яким це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на реконструйовану квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею - 38.3 кв.м., житловою площею - 22.8 кв.м., підсобною площею - 15.5 кв.м., згідно вимог ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

В подальшому, 28.10.2013 року Прокуратурою подано заяву про перегляд даного рішення, а ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 року заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси задоволена, зазначене заочне рішення суду від 09.07.2013 скасоване. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2014 позов залишено без розгляду (а. с.13-15).

Тобто станом на 29.01.2014 року підстави набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру втратили дію, а саме право власності скасоване.

Не зважаючи на відсутність у ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру, 14 серпня 2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 , а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв.м., житловою- 22,8 кв.м.

В той же день, 14 серпня 2015 року ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С.О. за р. № 1826, відчужив вищевказану квартиру на користь ОСОБА_1 , після чого було прийнято рішення № 23687123 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв.м., житловою - 22,8 кв.м. (а.с.16-23, 87,88).

Вирішуючи дану справу, суд враховує, що квартира АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 327ЦК України є власністю територіальної громади м. Одеси, на території якої вона знаходиться та від імені якої повноваження власника реалізуються Одеською міською громадою.

Відповідно до п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань про відчуження відповідно до закону комунального майна є винятковою компетенцією Одеської міської ради та вирішуються виключно на її пленарних засіданнях.

Проте Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі у власність або продажу ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 спірної квартири.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ОСОБА_2 не є особою, яка у встановлений законом спосіб набула право власності на спірну квартиру, а право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру похідне від права власності на неї ОСОБА_2 .

Отже, власником спірної квартири, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися житловим фондом комунальної власності у межах населених пунктів та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї квартири у власність відповідача.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П.п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 неправомірно набув право власності на спірний об`єкт та переобладнав його. Право власності ОСОБА_2 було скасоване 29.01.2014 року, з урахуванням чого наступна угода купівлі-продажу, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.08.2015 року, є незаконною. Приймаючи до уваги, що спірне приміщення, яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю, що належить територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради, в прокуратури Приморського району м. Одеси є підстави для представництва інтересів держави в суді.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндікація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа яка вважає, що договором купівлі продажу нерухомого майна порушуються його права як власника або законного користувача цього майна має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи позовної заяви та відзива на апеляційну скаргу щодо відсутності волі Одеської міської ради на відчуження квартири АДРЕСА_1 , а отже, наявні правові підстави для витребування спірного майна на користь правомірного власника, оскільки майно вибуло з володіння власника поза її волею на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване.

Водночас, позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 не може бути задоволений, оскільки ОСОБА_1 , який придбав спірну квартиру у ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а отже, витребування у нього квартири, якою він володіє з 2015 року, становитиме втручання у мирне володіння цим майном.

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, апеляційний виходить з наступного.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові від 16 жовтня 2019 року за результатами розгляду цивільної справи № 522/23155/16-ц, відповідно до якого, Верховний Суд дійшов висновку, що витребування на користь держави із володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_5 , буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення квартири для захисту інтересів територіальної громади є більш важливими, ніж дотримання права ОСОБА_1 який законним шляхом добросовісно набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій ОСОБА_8 .

Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи наведене, при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і прийшов до хибних висновків, що є підставою для скасування цього судового акту в частині відмови у задоволенні позову з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу положень ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, судовий збір покладається на відповідача.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 липня 2018 року по справі за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з державного бюджету на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірмірі 2243,14 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 травня 2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе