Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

м. Київ

справа № 148/2068/16-ц

провадження № 61-2509св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року у складі судді Саламахи О. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Медяного В. М., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 12 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач надав свою згоду на те, що ліміт встановлюється за рішенням банку і банк має право в будь-який момент змінити його.

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язаний погашати заборгованість за кредитним договором, відсотками за його використання, за перевищення платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, а у разі невиконання покладених на нього зобов`язань, за вимогою банку виконати їх, з поверненням кредиту і оплатою винагороди банку. У випадку прострочення виконання зобов`язання більше як на 12 днів, відповідач повинен сплатити штраф у розмірі 500 грн та 5 % від суми позову.

У зв`язку з тим, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, визначеними умовами договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 29 368,06 грн.

Уточнивши 27 квітня 2017 року позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 24 вересня 2013 року до 24 вересня 2016 року та просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками за вказаний період (у межах трирічного строку позовної давності) у сумі 7 654,28 грн (т. 1, а. с. 155-158).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, оскільки використані зі встановленого кредитного ліміту грошові кошти та нараховані відсотки за їх користування він позивачу не повернув.

При цьому суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що надана позивачем редакція Умов та правил надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та, відповідно, чи брав на себе відповідач зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Водночас, востаннє відповідач здійснював погашення заборгованості 26 квітня 2012 року, тоді як з указаним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 26 вересня 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, що відповідно до частини четвертої статті 267 цього Кодексу є самостійною підставою для відмови у позові.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та порушили норми матеріального права. Суди помилково застосували до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, оскільки відповідно до положень статті 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від плати за користування кредитними коштами та відповідальності за його порушення. Суди не врахували, що відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Умовами кредитного договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які визначають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, а тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу. Отже, строк позовної давності за кожним платежем обраховується окремо.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року, витребувано із суду першої інстанції цивільну справу № 148/2068/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості призначено до судового розгляду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у лютому 2018 року, ОСОБА_1 заперечував проти доводів ПАТ КБ «ПриватБанк», а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій вважав законними і обґрунтованими.

Фактичні обставини справи

29 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 7 000 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки; заборгованість погашається щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (т. 1, а. с. 10, 191).

ОСОБА_1 надав згоду на те, що підписана ним 29 травня 2007 року заява про видачу кредиту разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Згідно зі змістом заяви відповідач ознайомився і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (т. 1, а. с. 191).

18 червня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» видало ОСОБА_1 кредитну картку № НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 191).

23 квітня 2008 року Тульчинським районним судом Вінницької області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 29 травня 2007 року б/н у розмірі 8 596,91 грн, а також судового збору в сумі 42,98 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 15 грн (т. 1, а. с. 6).

Доказів щодо виконання цього судового наказу матеріали справи не містять.

Згідно з розрахунком, наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 31 серпня 2016 року становить 29 368,06 грн (т. 1, а. с. 7-9).

Відповідно до цього розрахунку заборгованість нарахована банком за період з 18 червня 2007 року до 31 серпня 2016 року; загальний залишок заборгованості на наданим кредитом становить 7 022,28 грн, за відсотками - 23 330,54 грн, пеня та комісія - 5 737,48 грн, штрафи - 500 грн (фіксована частина) та 1 374,67 грн (процентна складова). Суму боргу зменшено на суму 8 596,91 грн, яка стягнута з відповідача судовим наказом Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2008 року.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 червня 2007 року ОСОБА_1 видано картку № НОМЕР_1 , термін дії картки - до червня 2011 року (а. с. 205).

Уточнивши 27 квітня 2017 року позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду розрахунок заборгованості за договором за період з 24 вересня 2013 року до 24 вересня 2016 року та просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками за вказаний період (у межах трирічного строку позовної давності) у сумі 7 654,28 грн (т. 1, а. с. 155-158).

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності (т. 1, а. с. 32-34).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи вказаний спір, суди встановили, що ОСОБА_1 отримав грошові кошти за кредитним договором від 29 травня 2007 року, однак належним чином не виконував зобов`язання з погашення кредиту та сплати відсотків за їх користування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки факт отримання грошових коштів та неналежне виконання умов кредитного договору щодо погашення заборгованості не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.

Водночас, суди не врахували, що предметом розгляду у цій справі є стягнення відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами за період з 24 вересня 2013 року до 24 вересня 2016 року (в межах трирічного строку позовної давності, який передував зверненню до суду з цим позовом) у сумі 7 654,28 грн (т. 1, а. с. 155-158).

Умовами договору сторони визначили строк його дії терміном дії банківської картки - до червня 2011 року, і погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного договором строку його дії, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими.

Оскільки правила про позовну давність застосовують лише до обґрунтованих позовів, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у позові з огляду на положення частини четвертої статті 267 ЦПК України 2004 року є помилковими та вказують на неправильне застосування судами вказаних норм матеріального права.

Колегія суддів відхиляє аргументи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо можливості переривання відповідачем строку позовної давності шляхом внесення грошових коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості, враховуючи, що до спірних правовідносин позовна давність не застосовується внаслідок необґрунтованості позовних вимог.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права, а встановлення додаткових обставин, а також дослідження та оцінка доказів у справі не потребується, колегія суддів, враховуючи вимоги частини третьої статті 400 ЦПК України, вважає за можливе змінити судові рішення у частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі статті 412 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк