Провадження №2/193/140/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

18 травня 2020 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Кащук Д.А.,

за участю секретаря судового засідання Ратушній В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструкторізацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 18.06.2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4237,93 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1 по 25 число кожного місяця, відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами складає між нею і Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Відповідач, взяті на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 13630,55 грн., та судовий збір в розмірі 1921,00 грн..

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначає, що в разі неявки відповідача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, з позовом згідна частково, а саме не згідна з нарахуванням пені, та просить зменшити її розмір, адже вона має на своєму утриманні трьох малолітніх дітей.

Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, беручи до уваги надану заяву відповідача та враховуючи майновий стан відповідача, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 червня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно умов якої сторони погодили за кредитним договором зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: відсотки на 154,87 грн., комісію на 95,63 грн., пеню на 0,0 грн., штраф на 499,91 грн. Заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 4502,95 грн., що підтверджується п.п. 1.1.1, 1.1.2 Генеральної угоди.

Відповідно до п 1.6 Генеральної угоди всі інші умови договорів, які не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» даної Генеральної угоди залишаються незмінними.

Як вбачається з п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 4237,95 грн. строком на 36 місяців, з 18.06.2015 року по 30.06.2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку для споживчих цілей в сумі 4237,95 грн. в обмін на зобов`язання позичальника на повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в зазначеній в Заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 153,75 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов та правил.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачений штраф у розмірі 750,41 грн. в разі порушення строків погашення заборгованості, починаючи з 32-го дня такого порушення.

Згідно з п. 2.5 Генеральної угоди позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди згідно Генеральної угоди і Умов та правил.

Пунктом 2.7 Генеральної угоди передбачено, що датою укладення кредитного договору є дата підписання даної Генеральної угоди.

Відповідно до п. 2.11 Генеральної угоди позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом в передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на будь-якому відкритому в банку рахунку у відповідності з Умовами та правилами. Також, відповідач погодився, що дана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом в Генеральній угоді.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Договір є обов`язковим для виконання (ст. 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК Українивстановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1 ст. 1049 цього Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди відповідач повинен був повернути кредит строком до 30.06.2018 року.

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 18.06. 2015 року, який наданий позивачем вбачається, що позивач нарахував відповідачу заборгованість, загальна сума якої,станом на 7.11.2019 року, становить 13630 грн. 55 коп., з яких: 3941, грн. 74 коп. - заборгованість за кредитом; 3016 грн. 13 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6672,68 грн. - заборгованість за пенею. (а.с. 5).

Однак, судом встановлено, що відповідно до умов Генеральної угоди, відповідач не виконує умови кредитного договору б/н від 18.06.2015 року та має заборгованість: 4237,95 грн. - заборгованість за кредитом; 3016,13 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди 750,41 грн.

Сплату вказаних вище складових заборгованості передбачено умовами Генеральної угоди від 18.06.2015 року, яка укладена сторонами.

Таким чином, в цій частині позов підлягає задоволенню.

В свою чергу, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за пенею в розірі 6672,68 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Пунктом 2.8. Генеральної угоди від 18.06. 2015 року передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань з повернення кредиту він сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочи.

За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України, визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що анкета-заява від 21.03.2012 року та умови Генеральної угоди від 18.06.2015 року не передбачали нарахування пені за неналежне виконання умов кредитного договору.

Крім того, як вбачається із позовної заяви встановлено, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті: https://privatbank.ua/rules становлять між Клієнтом та Банком договір про надання банківських послуг, прийняття даних умов підтверджується підписом Клієнта у заяві, на підставі якого в подальшому і була надана кредитна карта, а копії Умов і правил надання банківських послуг додані до позовної заяви (а.с. 8-31).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету від 21 березня 2012 року та Генеральну угоду від 18.06. 2015 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені.

Додані до позовної заяви позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві та Генеральній угоді позичальника, які безпосередньо підписані останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина першастатті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , позивач - АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другоюстатті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

А оскільки Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи не підписані ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про те, що розмір пені сторонами не визначений.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, аналізуючи надані позивачем генеральну угоду на розрахунок заборгованості, судом встановлено, що у розрахунку позивач нарахував пеню у розмірі 6672,68 грн., однак водночас згідно Генеральної угоди передбачений штраф у розмірі 750,41 грн. (а.с.5,7), але згідно позовних вимог просить стягнути з відповідача суму пені, а не суму штрафу у розмірі 750,41 грн. .

За положеннями ст.61Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Судом встановлено, що відповідач має на утриманні трьох малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження; не працює.

Слід зазначити, що в даному разі між сторонами виникли правовідносини, які також регулюються Законом України "Про захист прав споживачів".

Так в рішенні Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року у справі № 1-26/2011 зроблено висновок про поширення на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і під час виконання такого договору положень п.п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Крім того, Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі №12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Також у своєму рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 КС зазначено, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов`язання та договір, так і приписи його ч.2 ст.627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Адже згідно з положеннями ст.18 ч.ч.1, 2 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. А умови договору стають несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Законом України "Про захист прав споживачів" також установлено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Суд відзначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та чч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Адже наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково в розмірі: 7708,28 грн., яка складається з: тіло кредиту 3941,74 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 3016,13 грн., 0,00 грн. заборгованість за комісією; штрафу, згідно п. 2.2 Генеральної угоди від 18.06.2015 року , у розмірі 750,41 грн..

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь товариства «ПриватБанк» пропорційно до розміру задоволених вимог витрати по оплаті судового збору в сумі 1085,36 грн..

Керуючись ст. ст. 509, 526, 530, 549, 551, 610, 611, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 76-81, 258, 259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк", , заборгованість за кредитним договором б/н від 18.06.2015 року в розмірі 7708 (сім тисяч сімсот вісім) гривень 28 копійок, яка складається з наступного: тіло кредиту 3941,74 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 3016,13 грн., штрафу 750,41 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», суму сплаченого судового збору в розмірі 1085 (одна тисяча вісімдесят п`ять) гривень 36 копійки.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України зазначений строк продовжується на строк дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 (з наступними змінами і доповненнями).

Суддя Д.А.Кащук