№ 201/2703/19
провадження 2/201/374/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 березня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення на її користь на утримання неповнолітньої дитини додаткових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що вона з 26 жовтня 2006 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя в них не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, рішенням суду їх шлюб було розірвано 04 грудня 2015 року; їх дитина після розлучення батьків залишилися мешкати зі своєю матір`ю, з відповідачем вони мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні сина приймав не регулярно. Позивачка вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до її повноліття, рішенням суду від 20 січня 2016 року такі аліменти з відповідача було стягнуто в розмірі ј частки його доходів, аліменти виплачувалися, заборгованості немає. Їх син хворіє, потребує додаткових зусиль для організації життя, витрат на лікування і навчання, розвиток здібностей та інш.. Позивачка зараз працює, але матеріально погано забезпечена. Відповідач офіційно працює, отримує суттєві доходи, за рішенням суду не платить інші аліменти, крім зазначених. Неповнолітній син навчається, відвідує гуртки, має додаткові заняття, часто хворіє, потребує додаткових витрат батьків на розвиток своїх здібностей. Зараз вона понесла витрат на детальний огляд ротової порожнини сина, проведено ортопедичне лікування і витрати склали 10 600 грн. Позивач просила стягувати з відповідача на її користь як додаткові витрати на утримання їх неповнолітнього сина, ці 10 600 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні і в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнав, дійсно з позивачем перебували в шлюбі, мають вказану неповнолітню дитину, розлучилися, він добровільно надає матеріальну і іншу допомогу на утримання дитини, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суд, але боргів по сплаті аліментів не має, вони погашаються, він надає окремо допомогу сину і безпосередньо, а також утримує непрацездатних батьків, позовні вимоги завищені і безпідставні, вказані позивачем витрати охоплюються вже стягнутими аліментами. Позовні вимоги безпідставні, просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2006 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя в них не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська їх шлюб було розірвано 04 грудня 2015 року; їх дитина після розлучення батьків залишилися мешкати зі своєю матір`ю, з відповідачем вони мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні сина приймав не регулярно. Позивачка вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до її повноліття, рішенням цього ж суду від 20 січня 2016 року такі аліменти з відповідача було стягнуто в розмірі ј частки його доходів, аліменти виплачувалися, заборгованості немає. Позивачка зараз працює і стверджує, що вона матеріально погано забезпечена. Відповідач офіційно працює, отримує суттєві доходи, за рішенням суду не платить інші аліменти, крім зазначених. Неповнолітній син навчається, відвідує гуртки, має додаткові заняття, часто хворіє, потребує додаткових витрат батьків на розвиток своїх здібностей. Зараз вона понесла витрат на детальний огляд ротової порожнини сина, проведено ортопедичне лікування і витрати склали 10 600 грн., які, на думку позивача, і є додатковими витратами на дитину. Позивач вважає, що відповідач повинен нести також і додаткові витрати на утримання їх повнолітнього сина, тому і заявила вказаний позов.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Дійсно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 у нас народився син - ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати із матір`ю. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини заробітку ( доходу) відповідача щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття. Як визнано самим позивачем у позові, відповідач виконує вищезазначене рішення суду в повному обсязі та сплачує аліменти на утримання сина і заборгованості не має.

Згідно статті 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом) тощо. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Принцип № 4 Декларації прав дитини говорить про те, що дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Усвідомлюючи свій батьківський обов`язок щодо виховання та забезпечення свого сина, бажаючи якнайкращого забезпечення його необхідностей, відповідач надає активну допомогу своїй колишній дружині не тільки, сплачуючи аліменти на утримання сина, але й придбаваючи необхідні речі: одяг, іграшки, надає іншу ніж аліменти фінансову допомогу. Так, згідно довідки - розрахунку заборгованості по аліментам у період з січня 2018 року по березень 2019 року відповідачем було сплачено 615 905 грн. 44 коп. у якості аліментів на утримання дитини. Тобто майже 41 000 грн. щомісячно.

Як вбачається із позовної заяви, договір надання послуг з ТОВ «РОЯЛ - ДЕНТ» було укладено позивачем 22 вересня 2018 року, оплати на виконання даного договору були здійснені у період з 22 вересня 2018 року по 26 січня 2019 року. За цей часовий проміжок відповідачем було сплачено 107 500 грн. у якості аліментів на утримання сина, зокрема, у вересні 2018 року (в місяць укладення договору на надання ортодонтичне лікування) - 67 500 грн. 00 коп., даної суми коштів вистачило б на оплату послуг в рамках трьох аналогічних договорів з оплатою відразу в момент підписання договору. Якщо грошових коштів, які сплачуються відповідачем в якості грошей на утримання дитини позивачеві не вистачає на проведення, зокрема, ортодонтичного лікування дитини, скоріш за все має місце нецільове використання даних грошових коштів, що дає відповідачеві підстави для застосування заходів, передбачених Сімейним кодексом України. Він звернувся до відповідної служби в справах дітей про це, але відповіді чи відповідного рішення ще не отримав.

З аналізу статті 157 Сімейного кодексу України випливає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідач не відмовляв колишній дружині у наданні фінансової та іншої допомоги у вихованні та утриманні їх спільного сина, однак з невідомих йому мотивів питання щодо ортодонтичного лікування сина зі ним не узгоджувалося: його не повідомляли про необхідність відповідного лікування, не узгоджували назву закладу, у якому воно мало проводитися та план лікування, його лише поставили перед фактом необхідності відшкодування половини понесених витрат, що він вважає неприпустимою поведінкою з боку позивача.

Крім того, в сина сторін є особиста банківська картка, на яку відповідач час від часу особисто перераховує грошові кошти. Так, згідно копій платіжних доручень від 24 березня 2018 року, 22 травня 2018 року, 26 травня 2018 року та 14 жовтня 2018 року батьком на карту ОСОБА_3 було перераховано 1150 грн. 00 коп. (згідно наданих копій платіжних доручень). Отже, суми аліментів, які сплачуються відповідачем кожного місяця на користь позивача є не лише достатніми для утримання сина, але й такими, що в десятки разів перевищують розміри прожиткового мінімуму для дитини його віку. Витрати щодо ортодонтичного лікування, понесені позивачем, в розумінні відповідача не є додатковими витратами в розрізі статті 185 Сімейного кодексу України, оскільки вони були необхідними для забезпечення нормальних умов для життя та здоров`я дитини, тобто повинні відшкодовуватися за рахунок отриманих аліментів.

Також, існують і інші істотні обставини: на утриманні відповідача знаходяться його батьки - ОСОБА_4 , який є пенсіонером та ОСОБА_5 , які потребують матеріальної підтримки з його боку. Так, у період з січня 2018 року по квітень 2019 року ним було надано їм у якості фінансової допомоги на утримання 55 276 грн. 60 коп., що підтверджується наданими копіями квитанцій. Останнім часом відповідач і сам зазнає проблем із здоров`ям та потребує лікування, яке також необхідно оплачувати, що підтверджується наданими листками непрацездатності. Зараз у відповідача значно зросла заробітна плата, а отже і розмір поточних стягуваних аліментів на утримання сина до його повноліття зріс.

Суд вважає вказані вимоги не обгрунтованими, виходячи також і з наступного.

Положеннями ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183 СК України); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185 СК України); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193 СК України); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198 СК України).

Відповідно спи 185 Сімейного Кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести позивачка, як особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно.

У п. 18 постанови № 3 Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Аналізуючи положення статті 185 СК України слід дійти висновку, що додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.

Оскільки тягар доказування покладено на позивача, то заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати та надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами. Тобто, якщо стягнення аліментних зобов`язань викликане необхідністю дитини у харчуванні, одязі та забезпеченні елементарних умов життя, то додаткові витрати заявляються саме у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини, або у разі обставин, які пов`язані з розвитком здібностей дитини.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання сина задоволенню не підлягають, оскільки з аналізу ч. 1 ст. 185 СК України вбачається, що додатковими витратами можуть вважатися витрати на забезпечення особливих потреб дитини, що виходять за межі звичайних, побутових. А витрати на оплату просто медичного обстеження не мають ознаки надзвичайності, а носять профілактичний характер, вони мають відноситися до звичайних витрат на утримання сина сторін, забезпечення яких тим з батьків, з яким він не проживає, здійснюється за рахунок аліментних зобов`язань, які значно перевищують вказані позивачем витрати.

За таких умов покладення на відповідача обов`язку додатково до сплати аліментів нести витрати на оплату ортодонтичних послуг з метою вирівнення зубів сина не відповідає положенням закону.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В разі відмови в задоволенні позову - витрати не стягуються.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат, аліментів на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 18, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16, 18 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 15 травня 2020 року.

Суддя -