Справа № 274/6373/19 Провадження № 2/0274/607/20
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

19.05.20 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі - Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1
доОСОБА_2
провизнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 р. ОСОБА_1 звернулась з позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона є власником зазначеного житлового приміщення, за адресою якого зареєстрована її дочка - ОСОБА_2 , який там не проживає з 2014 р.

Від ОСОБА_2 заява про визнання позову або відзиву не надходило.

Судом з`ясовано, що посилання ОСОБА_1 у позовній заяві на те, що вона є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , є безпідставним, оскільки відповідно до свідоцтва від 04.07.2000 р. про право власності на житло, виданого Відділом житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 26.06.2000 р. № 12630, воно посвідчує, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 8).

Зі змісту позовної заяви, а також довідки від 03.07.2019 р. про склад сім`ї ОСОБА_1 та листа від 25.04.2020 р. Бердичівського міськрайонного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану випливає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є однією і тією ж особою, тобто дочкою ОСОБА_1 та співвласником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10, 40).

Таким чином ОСОБА_1 не є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а разом зі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласником зазначеного приміщення, останнє перебуває у їхній спільній сумісній власності.

Частиною першою статті 316, статтею 317, частинами першою - третьою статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 369 Цивільного кодексу України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними

Таким чином ОСОБА_2 як співвласник житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , має право, зокрема, користуватись ним спільно з іншими співвласниками, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічна за змістом норма міститься у статті 321 Цивільного кодексу України.

Обставини, на які ОСОБА_1 посилається у позовній заяві, у відповідності до законодавства України, зокрема, наведених вище норм, не є підставами для позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , тобто майном, співвласником якого вона є.

Задоволення позову призведе до порушення права власності ОСОБА_2 на це майно, а саме - до порушення такої складової права власності як право користування.

Зважаючи на це, Суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 258, 259, 263 - 265, 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , відомості про РНОКПП на момент ухвалення рішення у матеріалах справи відсутні) відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач, якому рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк подання апеляційної скарги на рішення, заяви про перегляд заочного рішення продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя В.В. Корбут