Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого- судді Курганникової О.А.
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття її з реєстрації місця проживання, -
в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні власністю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на праві приватної власності, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття її з реєстрації місця проживання.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_2 . З 26.07.2014 року він перебував у шлюбі з відповідачкою, який було розірвано 11.06.2019 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова. Після розірвання шлюбу та на даний час відповідачка продовжує проживати у спірній квартирі, відмовляється звільнити місце проживання у добровільному порядку та знятися з реєстрації місця проживання, своїми діями порушує його права та законні інтереси. У відповідачки відсутні законні підстави для проживання у квартирі, оскільки шлюбні відносини між ними припинені, спільним побутом вони не пов`язані. Оскільки на даний час їх шлюб розірвано, то відповідачка не є членом його сім`ї. Відповідачка самовільно, без його згоди вселили до квартири свою доньку, запрошує незнайомих людей до квартири, чим чинить перешкоди у користуванні квартирою. У зв`язку з самоуправством відповідачки, остання створила такі умови, за яких його проживання у квартирі стало неможливим, як наслідок, він був вимушений змінити своє фактичне місце проживання. Зазначені дії відповідачки порушують його права як власника користуватися належним йому майном. Вважає, що у виниклих правовідносинах підлягає застосуванню положення ч.3 ст. 116 ЖК УРСР, згідно якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Відзив на позов не подав.
За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного.
Згідно договору купівлі-продажу від 29.03.2010 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є., реєстровий номер № 1514.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ХМ БТІ» № 25890079 від 16.04.2010 року зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .
Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.06.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 12.07.2019 року.

Згідно відповіді КНП «Міська поліклініка № 19» ХМР № 02-85 від 04.02.2020 року зазначено, що ОСОБА_2 1990 року народження до КНП «МП № 29» ХМР впродовж останнього року за медичною допомогою не зверталась, декларацію з лікарем не підписувала.

Згідно відповіді начальника Слобідського ВН ГУНП в Харківській області від 21.02.2020 року вбачається, що згідно обліків ОСОБА_2 із заявами про захист свого порушеного права на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 впродовж останнього року не зверталась.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5 " Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав "Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК)- Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Згідно статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,

укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідачка не є членом сім`ї позивача. У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що у даному випадку підлягають застосуванню положення ч.3 ст. 116 ЖК УРСР згідно з якою, осіб які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, однак позовна вимога про виселення позивачки не заявлена. Крім того позивач у позові посилається на те, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні власністю, оскільки зайняла його квартиру, поселила в неї свою дитину та приводить інших невідомих осіб, однак жодних доказів на підтвердження зазначеного позивач суду не надав. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено належними доказами, що відповідач порушує його право щодо користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасникам справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При таких обставинах суд вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 76-78, 141, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 150, 156, 158, 163 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 321, 386, 391 ЦК України, суд-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття її з реєстрації місця проживання - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та строк на подання апеляційної скарги продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: О. А. Курганникова