Справа №705/1825/20
2-з/705/9/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Білик О.В., розглянувши заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 , що була подана у порядку, визначеному п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, -

ВСТАНОВИВ:

18.05.2020 до Уманського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 подала заявупро забезпечення позову в порядку, визначеному п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, тобто до подання позову до суду.

В прохальній частині відповідної заяви заявник просить суд:

«… 3. Вжити заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлове приміщення, магазин, загальною площею 88,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

4. Вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Ресторан «Умань» вчиняти будь-які дії у будь-який спосіб щодо нежитлового приміщення, магазину, загальною площею 88,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 направлені на перешкоджання користуванні цим приміщенням Заявнику (Позивачу) та Орендарю, в тому числі: розірвання договору оренди нежитлового приміщення за № 24- 12/19, передачі його в оренду іншим особам, укладання, зміну або розірвання договорів із постачальниками комунальних послуг, послуг охорони до набрання законної сили рішенням у даній справі….».

Згідно положень ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вказане, розгляд заяви в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України проводиться судом без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, мотиви і обґрунтування заяви, суддя дійшов такого висновку.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Забезпечення позову -це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволенні позовних вимог.

Частиною 1 ст.149 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення із такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, і доказами, які наведені на їх підтвердження, та положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої права, подаючи позов.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити, тощо.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем певних дій, спрямованих на перешкоджання користування відповідним майном.

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Як вбачається з матеріалів заяви, заявник має намір звернутися до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Централ фінанси» з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним. На підставі поданих заявником додатків до заяви про забезпечення позову суддя позбавлений можливості встановити, чи виник між заявником таТОВ «Фінансова компанія «Централ фінанси» спір, і відповідно не може встановити обсяг позовних вимог, а відтак і відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Оскільки, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії буде перешкоджати господарській діяльності ТОВ «Ресторан «Умань», як власника відповідного нежитлового приміщення та порушувати його право власності, зокрема щодо розпорядження своїм майном, а з огляду на те, що на цьому етапі неможливо встановити чи оспорюється правомірність набуття ТОВ «Ресторан «Умань» указаного майна, таке вжиття заходів забезпечення позову є неприпустимим і таким, що порушує законні права та інтереси власника майна.

Суд також не погоджується з доводами заявника про те, що в разі незастосування вказаного заходу забезпечення позову може призвести до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду про визнання недійними договору купівлі-продажу, оскільки рішення суду в даному випадку не передбачає його примусового виконання, а заявником не вказувалося у заяві, що будуть заявлятися будь-якиі позовні вимоги щодо наслідків визнання недійсності правочинів щодо купівлі продажу спірного майна, рішення за яким би підлягало примусовому виконанню.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд враховує, що застосування заходу забезпечення позову є попередньою і запобіжною мірою і є обмеженням особи у правах ще до встановлення факту порушення, - тому такий захід може бути застосованим лише у виключних і дійсно необхідних випадках, - а такої необхідності заявником не доведено.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, що була подана у порядку, визначеному п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, що була подана у порядку, визначеному п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути поданадо суду апеляційної інстанції через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О. В. Білик