(2/199/750/20)
РІШЕННЯ

Іменем України

12.05.2020

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за участі представника позивача адвоката Гонцової Є.Д., представника третьої особи ОСОБА_1 - адвоката Ремез К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження (при заочному розгляді справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, де треті особі Четверта дніпровська державна нотаріальна контора та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 склала заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого воно б не складалось, усі майнові права та обов`язки заповіла сину ОСОБА_2 . З метою оформлення спадкових прав позивач звернувся до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, втім, постановою державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. від 04.10.2019 р. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно: свідоцтва про право власності на житло від 05.08.1993 р. на квартиру АДРЕСА_2 .

Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, дана квартира належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Нижньодніпровським трубопрокатним заводом 05.08.1993 згідно з розпорядженням від 05.08.1993 № П-47, та вказаний документ перебуває у володінні ОСОБА_4 - брата позивача, який вимогу позивача передати йому даний документ повністю ігнорує.

Позовна заява містить вимогу про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та у письмових поясненнях, в яких зазначила, що з моменту відкриття спадщини відносно спадкового майна були наявні судові спори між позивачем та особами, які заявляли свої права на спадкування. Однак, судовими рішеннями, які набрали законної сили, підтверджено, що єдиним належним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_2 .

Так, в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним внаслідок його нікчемності. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2016 позов ОСОБА_4 було задоволено та визнано заповіт недійсним.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2016 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2016 року скасовано в повному обсязі та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справі від 22.03.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 було відхилено, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 було залишено без змін.

У 2018 р. в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №199/1490/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В., Четверта дніпровська нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськ від 07.08.2018 по справі №199/1490/18 у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019 по справі №199/1490/18 апеляційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено частково, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2018 змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові.

Постановою Верховного суду від 12.06.2019 по справі №199/1490/18 касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019 року залишено без змін.

Таким чином, на переконання позивача, враховуючи наявні судові рішення, єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є її син ОСОБА_2 , який спадкує усе належне спадкодавцеві майно на підставі заповіту, складеного ОСОБА_3 .

Відповідачі не скористалися правом брати участь в судових засіданнях.

Третя особа в поданому суду листі просила про розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Третя особа ОСОБА_1 та її представник заперечували проти задоволення позову в повному обсязі та надали пояснення аналогічні, зазначеним у письмових пояснення, в яких зазначається, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за життя - ІНФОРМАЦІЯ_3 склала заповіт, яким належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла своїй онуці ОСОБА_1 .

27.05.2006 р. ОСОБА_3 нібито склала заповіт, яким все майно, що буде належати їй на момент смерті, заповіла позивачу у цій справі - ОСОБА_2 .

В квітні 2015 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним внаслідок нікчемності.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2016 р. у справі 199/2746/і 5-ц позовні вимоги було задоволено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2016 р. рішення суду першої інстанції було скасовано у зв`язку із пропуском строків позовної давності.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції встановив, що заповіт від 27.05.2006 р. на ім`я ОСОБА_2 складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому є нікчемним.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою, ухвалою ВССУ від 22.03.2017 р. рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2019 р. було залишено без змін, проте, касаційний суд також вказав про нікчемність заповіту від 27.05.2006 р. на ім`я ОСОБА_2 , оскільки той складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

В березні 2018 р. батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом (справа №199/1490/18).

Судами першої та апеляційної інстанцій було відмовлено у задоволенні позовів, проте, зазначено, що заповіт від 27.05.2006 на ім`я ОСОБА_2 є нікчемним, оскільки той складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

У письмових поясненнях ОСОБА_1 , як третя особа, просила відмовити в задоволенні позову повністю, зазначається, що Верховний Суд у постанові від 12.06.2019 р., залишаючи в силі судові рішення судів попередніх інстанцій, також зазначає, що раніше неодноразово судовими рішеннями був встановлений факт нікчемності заповіту від 27.05.2006 р. на ім`я ОСОБА_2 , та вказано, що цей заповіт не створює юридичних наслідків.

На переконання третьої особи ОСОБА_1 позов не підлягає задоволенню через те, що відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Отже, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів с визнання правочину недійсним, вкрай важливим с розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочнн», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судомнедійсним (оспорюваний правочин).

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним.

Судова практика, що склалася у сфері регулювання аналогічних правовідносин, свідчить про те, що згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання судом такого заповіту недійсним не вимагається. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правовий. Нікчемний заповіт незалежно від визнання його недійсним не створює наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ухвала ВССУ від 16.03.2016, провадження № 6- 31487ск15).

Постановами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 369/2770/1 б-п та від 07.11.2018 у справі № 357/33(3394/16-ц сформована наступна правова позиція: якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є за законом.

З такою правовою позицією погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 по справі №916/3156/17 (60. Визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 Цивільного кодексу України, частина третя статті 36 Закону).

Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону.

Також Верховний Суд України у п. 54-56 постанови від 02.03.2016 у справі №6-308цс16 дійшов таких висновків відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України: якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочииу недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами.

У зв`язку з тим, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, було встановлено нікчемність заповіту на ім`я ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Процесуальні дії у справі наступні:

-ухвалою суду від 16.12.2019 р. за клопотанням представника позивача витребувано з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори (49023, м. Дніпро, вул. Радистів, 8) спадкову справу (в завіреній копії) після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-ухвалою суду від 17.03.2020 р. залучено ОСОБА_1 у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за заявою ОСОБА_1 .

Відповідачі не скористалися правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 11), та після її смерті відкрилась спадщина на належну їй квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві приватної власності, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 15).

Після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 45), та ОСОБА_2 (а.с. 46), що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Як встановлено судом на підставі заповіту, посвідченого 17.05.1994 р. старшим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської нотаріальної контори Устиновою Т.Г. (а.с. 67) ОСОБА_3 на випадок своєї смерті розпорядилася належній їй на праві власності квартирою АДРЕСА_2 , та заповідала її ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 склала ще один заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого воно б не складалось, усі майнові права та обов`язки заповіла сину ОСОБА_2 (а.с. 12-13).

Постановою державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 03.06.2015 р. (а.с. 65) позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також через наявність відкритого провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним внаслідок його нікчемності та ненадходження будь-яких рішень суду по справі до нотаріальної контори, та наявність заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину.

Постановою державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 05.12.2017 р. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно, а також через наявність відкритого провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним внаслідок його нікчемності та ненадходження будь-яких рішень суду по справі до нотаріальної контори та наявність заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 66).

Постановою державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори Шугаєво Н.С. від 04.10.2019 р. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно: свідоцтва про право власності на житло від 05.08.1993 р. на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною постановою нотаріуса (а.с. 6-7).

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 21.02.2018 р. (а.с. 70) ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 через те, що заповіт від 17.05.1994 р. був скасований іншим заповітом - заповітом від 27.05.2006 р., посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., який складений не на користь ОСОБА_1 , та через наявність відкритих проваджень по цивільним справам зі спору, який виник з приводу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , у зв`язку з чим за заявою ОСОБА_5 призупинено видача свідоцтва про право на спадщину.

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 23.02.2018 р. (а.с. 74) ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 через те, що відповідно до статті 1223 ЦК України у спадкоємців за законом право на спадкування виникає у разі відсутності заповіту. На момент відкриття спадщини ОСОБА_5 не є спадкоємцем за заповітом, та не є спадкоємцем першої черги спадкування за законом згідно ст. 1241 ЦК України, тому отримати право на спадкове майно після померлої ОСОБА_3 можливо лише в судовому порядку.

Спірне майно було предметом судових спорів, що підтверджується відповідними судовими рішеннями.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2016 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним внаслідок його нікчемності позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним задоволені, визнаний недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 27 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною 27 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за №1866, та встановлена його нікчемність.

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2016 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.20016 р. скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Як встановлено зазначеним вище рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області позивачем ОСОБА_5 доведено позовні вимоги до ОСОБА_2 щодо нікчемності складеного Апостол О ОСОБА_6 на його ім`я заповіту від 27.05.2006р., як складеного з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту, однак заявлені вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2017 р. касаційна скарга ОСОБА_5 відхилена, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2016 р. залишено без змін (а.с. 105-107).

Згідно з вказаною ухвалою ВССУ від 22.03.2017 р. суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про нікчемність оспорюваного заповіту, оскільки його укладено з порушенням вимог щодо форми та посвідчення. Разом з тим, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України), таким чином, привальним є висновок суду апеляційної інстанції про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності (а.с. 105-107).

Щодо іншого спору, який розглядався судами, то рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2018 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , де треті особи ОСОБА_1 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Четверта дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2018 р. змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові (а.с. 102-103).

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що преюдиційними судовими рішеннями встановлено факт нікчемності спірного заповіту. 07 липня 2009 р. позивач дізнався про складений ОСОБА_3 заповіт, а, отже, саме з цього часу почався відлік строку позовної давності. Проте з позовом до суду ОСОБА_5 звернувся лише у березні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем (а.с. 102-103).

Постановою Верховного Суду від 12.06.2019 р. постанова Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019 р. залишена без змін. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.06.2019 р. апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що преюдиційними судовими рішеннями встановлено факт нікчемності спірного заповіту, тобто він не створює юридичних наслідків. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставин, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. ОСОБА_2 подано заяву про застосування строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (а.с. 98-101). .

Правовідносини виникли із захисту спадкових прав позивача після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , як спадкоємця за заповітом від 27.05.2006 р. (а.с. 3).

Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Час відкриття спадщини визначається ч. 2 ст. 1220 ЦК України як день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як встановлено судом на підставі постанови нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 04.10.2019 р. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно: свідоцтва про право власності на житло від 05.08.1993 р. на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною постановою нотаріуса (а.с. 6-7).

В той же час постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 21.02.2018 р. (а.с. 70) ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 через те, що заповіт від 17.05.1994 р. був скасований іншим заповітом - заповітом від 27.05.2006 р., посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., який складений не на користь ОСОБА_1 , та через наявність відкритих проваджень по цивільним справам зі спору, який виник з приводу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Згідно з ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (ч. 3 ст. 1254 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 1254 ЦК України якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Аналіз ч.ч.2 та 3 ст.1254 ЦК дає змогу констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено кілька заповітів, передбачив правила, які повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що:

-внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому, то новий заповіт скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту;

-внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім. Тобто якщо новий заповіт частково суперечить попередньому, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.

Преюдиційними судовими рішеннями у цивільних справах за участі ОСОБА_2 , які зазначені вище, було встановлено факт нікчемності спірного заповіту (тобто від 27.05.2006 р.), тобто цей заповіт не створює юридичних наслідків, а згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставин, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у спорі, що виник між спадкоємцями померлої ОСОБА_3 , жоден із заповітів недійсним не визнавався.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відтак, не є слушними посилання державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.02.2018 р. (а.с. 70) на те, що заповіт від 17.05.1994 р. був скасований іншим заповітом - заповітом від 27.05.2006 р., посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., який складений не на користь ОСОБА_1 .

З огляду на вищенаведене, чинним є заповіт, посвідчений 17.05.1994 р., тому оскільки в силу ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця ОСОБА_3 ), має відбуватися за заповітом від 17.05.1994 р. до ОСОБА_1 , а не до позивача ОСОБА_2 . Посилання позивача на те, що судовими рішеннями підтверджено, що єдиним належним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_2 є такими, що суперечать обставинам справи, тому підстави для задоволення позову ОСОБА_2 відсутні.

Разом з тим, щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді даної справи, то належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача (стаття 4 ЦПК України).

Стаття 175 ЦПК України зобов`язує особу, яка порушує процес, зазначити в позовній заяві до суду точну назву позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, а також викласти обставини, що обґрунтовують вимогу позивача, тобто що право вимоги належить особі, яка вказана позивачем, а обов`язок покладений на особу, зазначену в заяві відповідачем.

Неналежним відповідачем є та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову.

Порядок залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача врегульований ч. 1 та ч. 2 ст. 51 ЦПК України.

Виходячи зі змісту зазначених вище правових норм, вчинення цієї процесуальної дії має відбуватися судом виключно за ініціативою позивача (клопотанням).

Випадки для застосування в даній справі ч. 3 ст. 51 ЦПК України відсутні.

Позивач (в особі представника) наголошував на тому, що належними відповідачами в даній справі є саме органи місцевого самоврядування, зазначені позивачем при зверненні до суду у позовній заяві, та саме до компетенції позивача віднесено визначення із складом учасників даної справи, зокрема, із особами, які відповідатимуть за поданим позовом.

Втім, суд не погоджується із слушністю доводів позивача в цій частині, оскільки відповідно до частини 1 статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відтак, у разі наявності спору належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Оскільки з приводу спадкового майна між спадкоємцями, які прийняли спадщину (шляхом подання заяви про прийняття спадщини (ч. 1 та ч. 2 ст. 1269 ЦК України)), виник спір, вочевидь, що визначення позивачем органів місцевого самоврядування в даній справі, як відповідачів, не ґрунтується на законі.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст.ст. 273, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, Амур-Нижньодніпровської районної умісті Дніпрі ради, де треті особі Четверта дніпровська державна нотаріальна контора та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Дата складення повного судового рішення 25 травня 2020 р.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї