Номер провадження: 22-ц/813/5028/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

встановив:

02 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що сімейне життя між сторонами не склалося із-за різних характерів, життєвих прагнень та поглядів на подружнє життя. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено, сторони мешкають окремо. Суперечок про поділ майна та місце проживання спільної дитини позивач та відповідач не мають. Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечить їх інтересам. На даний момент їх шлюб носить формальний характер, тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім`ї неможливі

Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Єфімова Л.Я. (а.с.28) надала суду заяву про слухання справи у її відсутність та відсутність позивача, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с. 57).

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Криворучко В.О. (а.с.56) надала суду заяву про слухання справи у її відсутність та відсутність відповідача ОСОБА_3 , позовні вимоги визнала у повному обсязі (а.с. 55).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу було задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та громадянином Республіки Польща ОСОБА_5 , зареєстрований 22.12.2012 року у місті Варшава, Республіка Польща, про що видано Свідоцтво № НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

03 березня 2020 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Єфімової Л.Я. надійшов відзив на апеляційну скаргу, де вона зазначила, що при розгляді справи повно та всебічно з`ясовані фактичні взаємини подружжя, а також те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей, у зв`язку з чим просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року - без змін (а.с. 106-109).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 30.04.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 30.04.2020 року.

При цьому колегією суддів враховано, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, а також копії ухвали від 02.04.2020 року про виправлення описки, згідно якої розгляд справи слід провести в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, останні отримали належним чином через своїх представників, що передбачено ч.5 ст. 130 ЦПК України (а.с.102, 114-115, 116-118).

Також слід зазначити, що зворотні повідомлення про направлення на адресу представників сторін вищевказаної копії ухвали суду, було передано головуючому судді 23.04.2020 року (а.с.119), у зв`язку з чим розгляд справи призначено ухвалою суду від 29.04.2020 року та відбувся 30.04.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційно00ї скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, районний суд виходив із того, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 СК України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2012 року у місті Варшава, Республіка Польща між громадянкою України, ОСОБА_6 та громадянином Республіки Польща, ОСОБА_5 , укладено шлюб, про що видано Свідоцтво № НОМЕР_1 (а.с. 7).

Від даного шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка фактично проживає разом із матір`ю на території м.Одеси України.

Однією сім`єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведуть, фактичні шлюбні відносини припинені, а тому суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що збереження шлюбу буде суперечити правам позивачки, що є недопустимим.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

За змістом ч.1 ст. 24, ч.2 ст. 104, ч.1 ст.ст. 110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Крім того, за змістом ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Однак, як зазначила позивач, вона не бажає миритися з чоловіком, а тому суд не може примусити її зберегти шлюб.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Колегія суддів також вважає за необхідне вказати, що ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що представники сторін просили розглянути справу у їх відсутність та відсутність їх довірителів, при цьому представник позивача - адвокат Єфімова Л.Я. наполягала на позовних вимогах, а представник відповідача - адвокат Криворучко В.О. визнала позовні вимоги, про що вказано вище.

Однак, в подальшому, тобто після ухвалення оскаржуваного судового рішення, інший адвокат відповідача - ОСОБА_8 , не погодившись із таким рішенням суду, звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05.12.2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З підстав заявлених в апеляційній скарзі вимог, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п. 5 ч.1 ст.374 ЦПК України повноваження апеляційного суду щодо направлення справи для розгляду до суду першої інстанції, можливі лише з підстав порушення правил підсудності.

В інших випадках, направлення справи до того ж суду на новий розгляд діючим ЦПК не передбачено.

Оскільки у відповідності до ст. 367 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та виходячи зі змісту ст. 374 ЦПК України, в даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості скасувати оскаржуване судове рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Що стосується доводів відповідача та його представника, які викладені в апеляційній скарзі, стосовно того, що малолітня дитина сторін незаконно утримується в Україні, оскільки її реєстрація місця проживання є в м. Варшаві Республіки Польща, та що зазначені обставини свідчать про непідсудність даного спору Приморському районному суду м. Одеси, то вони є безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Так, представник відповідача посилається на позов останнього про визнання незаконним утримування дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання (а.с.74-82), що на його думку свідчить про існування спору між сторонами про поділ майна, у тому числі стосовно місця проживання дитини.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що дані обставини додатково свідчать про те, що малолітня дитина проживає не території м. Одеси України. Крім того, даний позов пред`явлений до суду 18.12.2019 року, тобто після ухвалення спірного судового рішення, що свідчить про те, що на день ухвалення оскаржуваного судового рішення, ніякого спору між сторонами стосовно поділу спільного майна і про визнання незаконним утримування дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання, між сторонами не було.

Більше того, провадження по даній справі було відкрито лише 15.01.2020 року (а.с.112). Таким чином, апелянт посилається на доказ, якого на момент розгляду даної цивільної справи не існувало.

Крім того, відповідно п.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.

Також колегія суддів зазначає, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, на розгляді Приморського районного суду м.Одеса знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та місце визначення проживання дитини з матір`ю, провадження по якій, відкрито ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2019 року суддею Єршовою Л.С. , надалі, після заявленого самовідводу, 16.10.2019 року справу передано на розгляд судді Донцову Д .Ю . (а.с.111).

Більше того, у відповідності до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК; за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст. 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК. У заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу.

Відповідно пункту 14 Постанови, - у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що оскільки позов про стягнення аліментів та місце визначення дитини розглядається в іншому провадженні, перешкод для ухвалення рішення про розірвання шлюбу у суду не було.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції надав оцінку, як письмовим доказам копіям свідоцтва про укладення шлюбу, свідоцтва про народження дитини з неналежним перекладом на українську мову, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, позивач надала суду належно засвідчений переклад з польської мови на українську повний витяг зі свідоцтва про одруження № НОМЕР_1 від 22 грудня 2012 року (а.с.9-10). При цьому переклад здійснила перекладач Шевченко О. Л., а перекладений витяг зі свідоцтва про одруження засвідчила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С.

Таким чином, вказаний витяг зі свідоцтва про одруження сторін здійснений належним чином, а тому є належним доказом у справі, у зв`язку з чим у суду першої інстанції не було правових підстав ставити його під сумнів.

Аналогічне стосується і перекладеного з польської мови на українську мову повного витягу зі свідоцтва про народження малолітньої дитини сторін - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16-19).

Крім того, колегія суддів зазначає, що оскаржуваним судовим рішенням питання щодо прав та обов`язків малолітньої ОСОБА_13 не вирішувалось.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги про те, що шлюб сторін може бути збережений і суд був зобов`язаний вчинити дії, які направлені для збереження сім`ї, тобто дати сторонам строк для примирення, в даному випадку правового значення не відіграє, оскільки звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, такого питання її заявник перед судом апеляційної інстанції не ставив, а тому колегія суддів позбавлена можливості надати сторонам строк для примирення і зупинити у зв`язку з цим провадження у справі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Оскільки у відповідності до п.4 ч.6 ст. 19 ЦПК України справи про розірвання шлюбу є молозначними, то за змістом п.2 ч.3 ст 389 ЦПК України дана постанова касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра