Справа № 462/3338/19 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/105/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , в якому просила визначити терміном на 6 місяців обмежувальні заходи, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог заяви покликалася на те, що вона разом із своїм колишнім чоловіком ОСОБА_2 проживає у будинку по АДРЕСА_1 , який належить їм на праві приватної часткової власності, вона дровгий час потерпає від психологічного, фізичного та економічного насильства ОСОБА_2 , який протягом останніх років часто влаштовував скандали, сварки, ображав та принижував її, неодноразово наносив побої та, окрім того, викрав її документи на квартиру по АДРЕСА_2 та будинок по АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона неодноразово з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 зверталась в правоохоронні органи, однак вжиті заходи не дали жодного результату. У неї виникли побоювання за своє життя, тому на підставі положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» просила встановити обмежувальний припис відносно колишнього чоловіка ОСОБА_2 , оскільки в інший спосіб запобігти застосуванню до неї насильства неможливо.

Ршенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що судом не надана належна оцінка доказам, що містять ознаки фізичного насильства 2010 - 2019рр. стосовно неї (експертні висновки про завдання тілесних ушкоджень які містяться і матеріалах справи та не заперечувались і не спростовувалися кривдником ОСОБА_2 .

Вказує, що нею були подані заяви до Залізничного районного відділу поліції від 25.07.2019р. відносно контролю та переслідування її та заяви від 15.05.2019р. та 28.05.2019р. відносно насильства у сім`ї вчиненого ОСОБА_2 , відповіді на зазначені заяви із Залізничного районного відділу поліції заявник не отримувала.

Також зазначає, що ознаки психологічного насильства мають своє відображення у Оцінці психо-емоціональної рівноваги - реакції на стрес.

Крім цього покликається на те, що ризик застосування домашнього насильства існує до закінчення вирішення спору, щодо спільного сумісного майна. Оскільки ОСОБА_4 має власне бачення щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що домашнє насильство мало системний характер, вчинялося повторно, тому проживання кривдника разом зі жертвою може спровокувати новий сплеск агресії та насильства у період майнового конфлікту

На думку скаржника, в матеріалах справи міститься достатня кількість доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства щодо неї з боку ОСОБА_2 .

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву про видачу обмежувального припису.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема ОСОБА_2 належить 2/3 частини будинку, а ОСОБА_1 1/3 частини будинку.

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і приписки №11382 від 18.05.2019 року, виданої ЛКП «Сяйво», вбачається, що у будинку по АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа: ОСОБА_5 ; власником 1/3 будинку являється ОСОБА_1 (договір дарування 1/3 частки житлового будинку від 07.12.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №2617). ОСОБА_1 у будинку не зареєстрована.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і приписки №1669 від 20.05.2019 року, виданої ЛКП «Граніт», вбачається, що у квартирі по АДРЕСА_2 зареєстровані троє співвласників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 чоловік та ОСОБА_6 (свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) №15923 від 02.08.1996 року)).

Також встановлено, що ОСОБА_2 подарував свою частку у квартирі по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що впродовж 2010-2017 років ОСОБА_1 десять разів зверталася у Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області із заявами щодо неправомірних дій чоловіка ОСОБА_2 (ЖРЗПЗ 1159 від 28.02.2010 року, ЖЕО №9296 від 16.10.2013 року, ЖЕО №9333 від 17.10.2013 року, ЖЕО №1094 від 07.02.2014 року, ЖЕО №5921 від 27.06.2014 року, ЖЕО № 10001 від 10.10.2014 року, ЖЕО №10045 від 11.10.2014 року, ЖЕО №10441 від 12.10.2014 року, ЖЕО №5506 від 07.03.2016 року, ЖЕО №5632 від 09.03.2016 року, ЖЄО №5325 від 03.03.2017 року). За результатами розгляду звернень ОСОБА_1 . Залізничним ВП ГУНП у Львівській області були прийняті рішення про закриття чотирьох кримінальних проваджень на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а чотири звернення розглянуто згідно з вимогами Закону України «Про звернення громадян», що підтверджується інформаційними листами Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області від 11.03.2016 року, 01.03.2017 року /а.с.100-101, 102/ .

Згідно висновків експертів № 1854 від 18.10.2013 року, №1063 від 01.07.2014 року, №1315 від 2014 року, №1838 від 13.10.2014 року, №481 від 10.03.2016 року, №1482 від 27.07.2016 року, №734 від 25.05.2017 року, №1523 від 29.09.2017 року, у ОСОБА_1 було виявлено легкі тілесні ушкодження (а.с. 10,11,12, 14, 17, 19, 20, 21).

У матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 в правоохоронні органи протягом 2018 року щодо вчинення ОСОБА_2 відносно неї фізичного насильства.

В лютому 2019 року ОСОБА_1 зверталася у Галицький ВП ГУНП у Львівській області із заявами щодо побиття її колишнім чоловіком та його адвокатом Маркович Б.І.

Згідно висновку експерта №249 від 10.04.2019 року у ОСОБА_1 при обстеженні в ТП №1 м. Львова 15.02.2019 року було встановлено діагноз: «Видимих слідів ІНФОРМАЦІЯ_1 виявлено». Струс головного мозку?». При огляді судово-медичним експертом будь-яких тілесних ушкоджень і слідів їх загоєння не виявлено. Діагноз: струс головного мозку не підтверджений об`єктивними судово-медичними даними.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Суд критично оцінює покликання ОСОБА_1 на те, що 13 лютого 2019 року поблизу Залізничного районного суду м.Львова колишній чоловік ОСОБА_2 , тримаючи руки в кишенях, штовхав її зі всієї сили, вдаряючи до стіни, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження того і таке спростовується поясненнями ОСОБА_2 , за якими він не штовхав заявниці і не викрадав у неї документів, висновком експерта №249 від 10.04.2019 року, а також оглянутим в судовому засіданні відеозаписом з нагрудних камер спостереження працівників поліції, з яких вбачається, що ОСОБА_1 13 лютого 2019 року біля приміщення юридичної консультації повідомила працівникам поліції, які приїхали на її виклик, про те, що колишній чоловік ОСОБА_2 викрав у неї документи на майно, а адвокат Маркович Б.І. її побила.

Покликання ОСОБА_1 про застосування ОСОБА_2 економічного насильства у вигляді викрадення правовстановлюючих документів на квартиру і будинок ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано оцінював критично, оскільки з відповіді Головного управління НП у Львівській області від 06.05.2019 року за №Д-25/гл/01/12-2019 вбачається, що за зверненням ОСОБА_1 щодо крадіжки документів колишнім чоловіком ОСОБА_2 , яка мала місце у 2017-2018 роках, було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002540 від 17.07.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України, однак 23.08.2018 року слідчим прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України. Вказана постанова, уповноваженим на те органом, не скасована (а.с.25).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису суд першої інстанції обґрунтовано врахував, щозаявником не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 в поліцію із заявами про застосування міри впливу на ОСОБА_2 не свідчить про вчинення домашнього насильства заінтересованою особою, оскільки суду не надано постанови про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Між сторонами існують спори щодо майна.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю. Крім того, доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у розумінні Закону України«Про запобігання та протидію домашньому насильству» не надано заявником і суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав вважати, що наявні ризики настання насильства у майбутньому у разі не застосування відносно заінтересованої особи ОСОБА_2 обмежувального припису.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 березня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.