ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» травня 2020 року

м. Харків

справа № 953/20536/19-ц

провадження № 22ц/818/2292/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року у складі судді Зуб Г.А.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2017 року у м. Харкові по вулиці Ярослава Мудрого та вулиці Чернишевського о 23:35 ОСОБА_2 , керуючи мотоциклом марки «HONDA TRANSLAP 600», номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем «MERSEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Зазначив, що на підставі протоколу про адміністративне порушення, серія БД № 047676 від 27 лютого 2018 року, винним у скоєнні дорожньо-транспортній пригоді визнано ОСОБА_2 .

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року провадження у справі № 640/3950/18 закрито у зв`язку із закінченням на момент надходження до суду справи строку накладення адміністративного стягнення згідно статті 38 КУпАП.

Вказав, що в матеріалах адміністративної справи № 640/3950/18 наявні докази, що свідчать про вину ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а саме особиста заява, в якій зазначено про визнання вини, протокол про адміністративне порушення, серія БД № 047676 , від 27 лютого 2018 року, складений відносно ОСОБА_2 та схемою дорожньо-транспортної пригоди. Також, міститься висновок Харківського науково - дослідницького експертно-криміналістичного центру від 31 жовтня 2017 року № 961/17.

Зазначив, що адміністративне провадження закрито не з реабілітуючих підстав, а за закінченням строку давності. Закриття адміністративного провадження з підстав, визначених статтею 38 КУпАП правопорушником Поповим О.М. не оскаржувалось.

Відповідно до висновку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 15 січня 2018 року № 12760 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «MERSEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті дорожньо-транспортній пригоді (15 червня 2018 року) становить 177 458,75 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 177 458,75 грн та судовий збір в розмірі 1774,59 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги позову. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не ставив питання про залучення до участі у справі страхової компанії.

13 квітня 2020 року та 14 квітня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в якому він вважав заочне рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що в суді першої інстанції позивач клопотання про заміну відповідача або про залучення до участі у справі співвідповідача не заявив. Вказав, що позивач не надав до суду доказів того, що він звертався до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» з вимогою про виплату йому страхової компенсації, та про те, що страхова компанія йому відмовила. Разом з тим, ОСОБА_1 надав до суду відповідь МТСБУ, з якої вбачається, що інформація про те, що ПрАТ «Європейський Страховий Союз» визнана банкрутом або ліквідована - відсутня.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Кіся П. В. від 03 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без руху та апелянту надано строк 5 днів з дня отримання цієї ухвали для подачі клопотання про прийняття нового доказу, в якому має міститися обґрунтування поважності причин його неподання до суду першої інстанції з наданням його копій відповідно до кількості учасників справи, та оригіналу документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 1400,68 грн.

На виконання ухвали судді про залишення апеляційної скарги без руху 20 березня 2020 року представник ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, мотивоване необхідністю повного та всебічного розгляду справи, та квитанцію про сплату судового збору у вказаному розмірі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2020 року на підставі рішення зборів суддів та розпорядження керівника апарату Харківського апеляційного суду Савченка О.А. від 23 березня 2020 року № 2147 у зв`язку з відставкою судді Кіся П .В. справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Бурлака І.В., судді колегії - Бровченко І.О., Коваленко І.П.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, мотивовано пред`явленням позову про відшкодування майнової шкоди до неналежного відповідача, оскільки згідно з полісом № АМ/0340717 цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Європейський Страховий Союз».

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 червня 2017 року у м. Харкові по вулиці Ярослава Мудрого та вулиці Чернишевського о 23:35 ОСОБА_2 , керуючи мотоциклом марки «HONDA TRANSLAP 600», номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем «MERSEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3

В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 станом на 15 червня 2017 року застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Європейський Страховий Союз», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0340717.

Згідно з цим договором страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну, - 100 000,00 грн, розмір франшизи - 0,00 грн. (а.с.56).

Постановою судді Київського районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року по справі № 640/3950/18 провадження у справі відносно ОСОБА_2 за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент надходження до суду справи строку накладення адміністративного стягнення (а.с.8).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_4 , власником автомобіля марки «MERSEDES BENZ», модель С 200 , номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 (а.с.24).

Із висновку судової автотоварознавчої експертизи № 12760, складеного 15 січня 2018 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «MERSEDES BENZ» С 200 CDI «BLUE EFFICIENCY», номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті дорожньо-транспортній пригоді (15 червня 2017 року), становить 177 458,75 грн (а.с.12-17).

Із висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справи України від 31 жовтня 2017 року вбачається, що надано чотири варіанта розвитку дорожньо-транспортної пригоди, а саме: варіант № 1 (по вихідним даним, що засновані на свідченнях ОСОБА_6 ): у зв`язку з тим, що одна частина вихідних даних, які вказані в постанові призначення автотехнічної експертизи на основі свідчень ОСОБА_6 , є неспроможними з технічної точки зору, а інша частина вихідних даних відсутня, експертним шляхом відповісти на питання: «Як повинні були діяти водій автомобіля «MERSEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , водій мотоцикла «HONDA TRANSLAP 600», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 .?», «Чи мав водій автомобіля «MERSEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді (зіткненню) з мотоциклом «HONDA TRANSLAP 600», номерний знак НОМЕР_1 , з моменту виникнення небезпеки дія його руху?», «Чи мав водій мотоцикла «HONDA TRANSLAP 600», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді (зіткненню) з автомобілем «MERSEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_2 , з моменту виникнення небезпеки для його руху?» та «Чи є в діях водія автомобіля «MERSEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , водія мотоцикла «HONDA TRANSLAP 600», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 відповідність вимогам Правил дорожнього руху, які знаходилися б в причинному зв`язку з вказаною подією?», не представляється можливим.

Варіанти № 2, 3 (по вихідним даним, що засновані на свідченнях ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ): в дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля «MERSEDES BENZ» ОСОБА_3 повинна була діяти згідно вимог пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху та не мала технічної можливості уникнути дорожню-транспорту пригоду шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху. В діях водія автомобіля «MERSEDES BENZ» ОСОБА_3 не вбачаються невідповідності вимогам Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходилися б у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. В дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій мотоцикла «HONDA TRANSLAP 600» ОСОБА_2 повинен був діяти згідно вимог пунктів 10.1 та 13.1 Правил дорожнього руху та мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортну пригоду шляхом виконання вимог пунктів 10.1 та 13.1 Правил дорожнього руху. В діях водія мотоцикла «HONDA TRANSLAP 600» ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1 та 13.1 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Варіант № 4 (по вихідним даним, що засновані на свідченнях ОСОБА_2 ): в дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля «MERSEDES BENZ» ОСОБА_3 повинна була діяти згідно вимог пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху та мала технічну можливість уникнути дорожню-транспорту пригоду шляхом виконання вимог пунктів10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху. В діях водія автомобіля «MERSEDES BENZ» ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. В дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій мотоцикла «HONDA TRANSLAP 600» ОСОБА_2 повинен був діяти згідно вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху.

В зв`язку з тим, що вихідні дані, які вказані в постанові про призначення автотехнічної експертизи на основі свідчень ОСОБА_2 , є неспроможними з технічної точки зору, експертним шляхом відповісти на питання: «Чи мав водій мотоцикла «HONDA TRANSLAP 600» ОСОБА_2 технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді (зіткненню) з автомобілем «MERSEDES BENZ», НОМЕР_2 , з моменту виникнення небезпеки для його руху?» та «Чи є в діях водія мотоцикла «HONDA TRANSLAP 600» ОСОБА_2 невідповідності вимогам Правил дорожнього руху, які знаходилися б в причинному зв`язку з вказаною подією», не вбачається можливим (а.с.9-11).

06 лютого 2019 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 направила досудову вимогу від 04 лютого 2019 року, в якій просила в добровільному порядку на протязі 7 днів з дня отримання цієї вимоги, провести відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 165 389,83 грн (а.с.22,23).

12 лютого 2019 року ОСОБА_2 направив ПрАТ «Європейський Страховий Союз» повідомлення про дорожню-транспорту пригоду від 15 червня 2017 року (а.с.57).

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав копію відповіді Моторного (транспортного) страхового бюро України № 3.1-04/12653 від 19 квітня 2019 року, в якій зазначено, що на даний час МТСБУ не може застосувати до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» заходів впливу, оскільки членство останнього в МТСБУ припинено. МСБУ згідно з Законом виконує зобов`язання страховика за внутрішніми договорами страхування у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований. На теперішній час МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ПрАТ «Європейський Страховий Союз» чи визнання даної страхової компанії банкрутом. Таким чином, у випадку, якщо ПрАТ «Європейський Страховий Союз» буде визнано у встановленому Законом порядку банкрутом та коштів та майна страховика не вистачить для задоволення зазначених вище вимог, що буде підтверджено затвердженим Господарським судом ліквідаційним балансом страховика МТСБУ за заявою поновить розгляд питання щодо здійснення регламентної виплати, передбаченої підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону (а.с.96).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди.

Така особа відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Страхування - це вид цивільно - правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000,00 грн на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо - транспортної пригоди майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що у разі настання дорожньо - транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо - транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 286/1643/18, провадження № 61-11107св19.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Зазначеним судовим рішенням Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, визнавши, що наведений правовий висновок не відповідає змісту та сенсу чинного законодавства.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року, справа №640/12615/15-ц, провадження № 61-31141св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 369/8675/16-ц, провадження № 61-25447св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року, справа № 759/9261/15-ц, провадження № 61-15093св18.

З викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті дорожньо-транспортної пригоди такої шкоди.

Отже, зобов`язаною особою внаслідок заподіяних ОСОБА_2 у результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, є страховик відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована, позивач мав самостійно звернутись до страхової компанії з вимогою про виплату страхового відшкодування за полісом.

Визначення різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з винної особи, можливо лише після здійснення страховиком виплати страхового відшкодування.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 або ОСОБА_3 зверталися до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування та отримували відмову або будь-які виплати.

З наданої до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 копії відповіді Моторного (транспортного) страхового бюро України № 3.1-04/12653 від 19 квітня 2019 року також не вбачається, що позивач ОСОБА_1 або ОСОБА_3 зверталися до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» із відповідною заявою про виплату страхового відшкодування та отримували відмову або будь-які виплати.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, встановивши повно та всебічно обставини справи, дослідивши, врахувавши та надавши оцінку всім поданим сторонами доказам за своїм внутрішнім переконанням на предмет їх належності, достовірності та достатності, обґрунтовано виходив із того, що непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в позові до неналежного відповідача відповідає нормам матеріального права та вказаному вище правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, позбавив позивача на часткове відшкодування шкоди, є безпідставними, оскільки у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 на лист з МТСБУ, який надано в порушення вимог частини 3 статті 367 ЦПК України лише на стадії апеляційного перегляду судовою колегією не приймаються, оскільки з цього листа не вбачається, що ОСОБА_1 або ОСОБА_3 зверталися до страховика відповідача із відповідною заявою про виплату страхового відшкодування та отримували відмову або будь-які виплати.

Також, колегія суддів зазначає, що позбавлення членства в МТСБУ не звільняє страховика від виконання його зобов`язання за полісом. Матеріали справи не містять інформацію, що страховик не здійснює страхової діяльності, а позов до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» не пред`явлено.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову повністю, а не частково, навіть не ставив питання про залучення страхової компанії є необґрунтованими, виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) сформульовано висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду (частина п`ята статті 12, частина друга статті 197 ЦПК України).

Суд не має повноважень з власної ініціативи залучати до участі у справі іншу особу - належного відповідача.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Інші доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочне рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18 травня 2020 року.