Провадження № 22-ц/812/395/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 березня 2020 року м. Миколаїв

справа № 483/688/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Прокопчук Л.М.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухваленого 18 листопада 2019 року під головуванням судді Рак Л.М. у приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене того ж дня, у цивільній справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «ВЕЛЛФІН» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позивач зазначав, що відповідно до укладеного в електронній формі договору позики № 25177 від 24 березня 2016 року (далі Договір) ОСОБА_1 отримав 1000 грн позики на умовах строковості, зворотності, платності. В свою чергу позичальник зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування грошима. Згідно з пунктом 1.3 Договору, позика надавалася строком на 26 днів. Позивачем, згідно пункту 1.4 Договору, на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 1000 грн, що підтверджується повідомленням від 3 квітня 2019 року ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно з договором доручення № ФБ211/11 від 18.11.2015 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 отримані грошові кошти в передбачений строк не повернув, внаслідок чого станом на 12 квітня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 42837 грн, з яких: 1000 грн основний борг, 21185 грн - заборгованість по відсоткам, 20652 грн заборгованість за простроченими відсотками, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача, в частині стягнення заборгованості в межах строку кредитування в розмірі 1494 грн, з яких: 1000 грн сума за договором позики та 494 грн проценти за користування позикою, є доведеними та обґрунтованими. Однак, звернувшись з позовом 27 квітня 2019 року, ТОВ «ВЕЛЛФІН» пропустило строк позовної давності. Вимоги ж позивача про стягнення заборгованості по процентам, які нараховувались після закінчення дії договору є безпідставними.

В апеляційній скарзі ТОВ «ВЕЛЛФІН», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач, підписавши договір позики, погодився повністю з усіма його умовами, зобов`язаний був їх виконувати поза межами строку кредитування незалежно від спливу строку на умовах, що чітко визначені в договорі позики, погоджені та підписані сторонами. Крім того, позивачем строк позовної давності не пропущений, оскільки ОСОБА_1 після закінчення строку повернення позики здійснив два платежі, останній 27 квітня 2016 року на суму 10.00 грн, позовна заява подана 27 квітня 2019 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі оформленої в електронній формі заявки ОСОБА_1 для отримання позики, 24 березня 2016 року (а.с. 25-32) між ним та ТОВ «ВЕЛЛФІН» укладено договір позики № 25177, за яким ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 1000 грн строком на 26 днів зі сплатою відсотків відповідно до таких умов: 1,9% від суми позики, але не менше ніж 10 грн за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.2 цього Договору; 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п.1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором (а.с. 33-41).

Цього ж дня вказана сума позики була перерахована відповідачу на його платіжну картку (а.с.43).

Відповідно до графіку розрахунків до зазначеного договору позики, ОСОБА_1 мав у строк до 19 квітня 2016 року повернути позивачу 1000 грн суми по договору та 494 грн відсотків (а.с.40).

Згідно з довідкою ТОВ «ВЕЛЛФІН» від 12 квітня 2019 року відповідач належним чином не виконав умови договору та позику не повернув, у зв`язку з чим має заборгованість станом на 12 квітня 2019 року у сумі 42837 грн, яка складається з основного боргу у розмірі 1000 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 21185 грн, заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 20652 грн. (а.с.42).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно з ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» на законодавчому рівні визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

За приписами статті 11 Закону електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до статті 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та свідоцтва про реєстрацію є фінансовою установою, яка здійснює діяльність інші види кредитування.

Згідно з Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» вони є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.641, 644 ЦК України укласти договір позики на умовах, що встановлені Товариством і застосовуються у разі подання фізичною особою заявником заявки на сайті Товариства за електронною адресою (формується автоматично) на отримання позики та здійснення інших дій, що передбачають Правила (акцепт).

Пункти 4.1, 4.2 Правил передбачають, що заявник, що має намір отримати позику проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті Товариства. Для оформлення позики він здійснює оформлення заявки на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.ст.610, 611 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позиченими коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 19 квітня 2016 року. Після закінчення строку його дії, а саме після 20 квітня 2016 року, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а його права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За такого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування позивачем заборгованості по процентам після закінчення дії договору в розмірі 41343 грн. суперечить вимогам чинного законодавства, а тому такі вимоги є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач зобов`язаний був сплачувати проценти поза межами строку кредитування, не можуть прийматись до уваги виходячи з наведеного вище.

Крім того, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем доведені вимоги про наявність заборгованості за договором позики в межах строку кредитування (з 24 березня 2016 року по 19 квітня 2016 року) в розмірі 1494 грн, з яких: 1000 грн - сума за договором та 494 грн - проценти за користування позикою.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або з дня настання події, які у свою чергу до цього строку не включаються.

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом.

За змістом частин першої, третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року строку, а коли він визначений місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

18 листопада 2019 року ОСОБА_1 надав суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Як зазначалось вище, сторони погодили, що сума позики має бути повернута ОСОБА_1 19 квітня 2016 року. А тому, позовна давність за цим позовом почала відраховуватись з наступного дня за днем закінчення строку дії договору, тобто з 20 квітня 2016 року, та тривала по 20 квітня 2019 року. Отже, подавши позовну заяву до поштового відділення 27 квітня 2020 року (а.с. 57), ТОВ «ВЕЛЛФІН» пропустило строк позовної давності.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за договором позики в межах строку кредитування (з 24 березня 2016 року по 19 квітня 2016 року) в зв`язку з пропуском позивачем позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «ВЕЛЛФІН» про переривання перебігу позовної давності сплатою відповідачем 27 квітня 2016 року заборгованості в розмірі 10 грн. є необґрунтованими.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування

Обґрунтовуючи свої доводи щодо переривання позовної давності, апелянт ТОВ «ВЕЛЛФІН», яке не є банківською установою, додав до апеляційної скарги банківську виписку за 27 квітня 2016 року, яка сформована самим товариством 2 січня 2020 року, про надходження від ОСОБА_1 10 грн.

Між тим, за відсутності документів про внесення відповідачем коштів на рахунок відповідача, оформлених відповідною банківською установою, вказана «банківська довідка» не може вважатись достовірним та достатнім доказом в розумінні статей 79-80 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються доведеності виплати відповідачу 1000 грн., що останнім не спростовувалось.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіТ.Б. Кушнірова Л.М. Прокопчук

Повне судове рішення складене 17 березня 2020 року.