Номер провадження: 22-ц/813/2888/20
Номер справи місцевого суду: 522/1512/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанс Групп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (за участю третіх осіб: Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації м. Одеси, Головного управління державної міграційної служби в Одеській області, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бойчука А.Ю. 09 серпня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ін. про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання (т.1 а.с. 2-5).

В огрунтування позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» посилалося на те, що відповідно до кредитного договору №014/0027/74/75729 від 31 травня 2007 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») було надано ОСОБА_4 кредит у сумі 396 021,00 доларів США строком по 31 травня 2027 року зі сплатою 13,25 річних, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. В забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 31 травня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно якого виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: кв. АДРЕСА_1 , що складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,0 кв.м., загальною площею 160,7 кв.м. Вказана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 31 травня 2007 року за реєстровим №2 1500. У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору щодо сплати кредиту, відсотків та пені, Банк звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 (за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , Органу опіки та піклування Приморської райадміністрації ОМР) про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року позов було задоволено у повному обсязі. В процесі виконання даного рішення Банку стало відомо, що у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 , 2005 р.н., який приходиться онуком ОСОБА_3 . Позивач звертав увагу суду на те, що на час укладення між ним та ОСОБА_3 договору іпотеки від 31 травня 2007 р., за адресою іпотеки місце проживання неповнолітніх дітей зареєстроване не було, крім того, реєстрація малолітнього ОСОБА_5 у вищезазначеній квартирі відбулась після укладення договору іпотеки - 08 листопада 2014 р., та без згоди іпотекодержателя.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2018 року задоволено заяву представника ТОВ «Стандард Фінанс Групп» про процесуальне правонаступництво. Визнано належним позивачем ТОВ «Стандард Фінанс Групп» на підставі договору про відступлення права вимоги від 31 жовтня 2017 року, посвідченого Немм О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р. № 1881.

01 серпня 2018 року представник позивача ТОВ «Стандард Фінанс Групп» подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що, на теперішній час, ТОВ «Стандард Фінанс Групп» є законним власником вищевказаної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованим 26 липня 2018 р., та, відповідно, проживання відповідачів в даній квартирі створює позивачу перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпоряджанні своїм майном (т. 2 а.с. 26-27).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2018 року позов ТОВ «Стандард Фінанс Групп» було задоволено у повному обсязі. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 2005 р.н., такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 . Знято ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 2005 р.н., з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 2005 р.н., з квартири АДРЕСА_1 (т 2 а.с. 41-44).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено (т. 2 а.с. 72).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 75-80).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Стандард Фінанс Групп», суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 , створює перешкоди позивачу у користуванні майном, що знаходиться у приватній власності ТОВ «Стандард Фінанс Групп».

Щодо проживання в спірній квартирі малолітнього ОСОБА_2 , то суд зазначив, що згідно з ч. 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Право на її проживання в спірній квартирі є похідним від права батьків, а тому, при наявності підстав для їх виселення, є можливим і виселення дитини.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 травня 2007 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Стандард Фінанс Групп», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/0027/74/75729.

На забезпечення належного виконання умов зазначеного кредитного договору, між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 31 травня 2007 р., згідно умов якого, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 31 травня 2007 р. за р. № 2-1500.

У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору № 014/0027/74/75729 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 р. у справі № 522/16974/14-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 (за участю третіх осіб ОСОБА_4 , Органу опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міської ради) було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1

У спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 , що підтверджується Довідкою (витягом з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 10 жовтня 2016 р. При цьому, реєстрація місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , 2005 р.н., відбулась після укладення договору іпотеки - 08 листопада 2014 р. (т.1 а.с. 43).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як вбачається із вищевказаної Довідки (витягу з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 10 жовтня 2016 р., ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 зареєстровані у спірній квартирі саме як члени сім`ї власника житла ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_1 та, відповідно, бабусею малолітнього ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У даному випадку, іпотечне житло квартира за адресою: АДРЕСА_2 , було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів вважає, що зняття з реєстрації та виселення відповідачів із спірної квартири не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, тому відсутні підстави для задоволенні позову.

Наведені у позовній заяві доводи про те, що спірна квартира передана в іпотеку ще до реєстрації у неї малолітньої дитини, а отже, на час укладення іпотечного договору дитина не мала права власності чи права користування нею, що, у свою чергу, унеможливлює порушення її право на житло, є правильними, проте, дитина набула права користування цим житлом як член сім`ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинковолодіння в іпотеці.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 638/14123/14-ц.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2018 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанс Групп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (за участю третіх осіб: Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації м. Одеси, Головного управління державної міграційної служби в Одеській області, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 13 березня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе