П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року

м. Рівне

Справа № 562/3841/19

Провадження № 22-ц/4815/640/20

Головуючий у Здолбунівському районному суді

Рівненської області: суддя Ковалик Ю.А.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

15 год. 19 хв. 07 лютого 2020 року в м. Здолбунів

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.;

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Здолбунівкомуненергія" про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства "Здолбунівкомуненергія" Здолбунівської міської ради (далі КП "Здолбунівкомуненергія") про стягнення коштів. Мотивуючи свої вимоги, покликався на укладений між сторонами 16 травня 2009 року договір № 10-31-4 про надання послуг з централізованого опалення кв. АДРЕСА_1 , площею 56,5 м2. Так, 30 січня 2008 в будинку було змонтовано та прийнято в експлуатацію вузол обліку теплової енергії і до початку опалювального сезону 2018/2019 років місця загального користування (під`їзди будинку) були оснащені діючими радіаторами системи опалення. Проте порушуючи обов`язкове до виконання рішення Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року №14-рп/2011, пункти 12 і. 28 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання і водовідведення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 зі змінами, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 N 359 "Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення", а також чинний між сторонами договір, КП "Здолбунівкомуненергія" здійснювало нарахування за опалення місць загального користування лише споживачам централізованого опалення, коли повинно було розподілити їх між усіма жителями будинку, тобто й на мешканців, які обладнали квартири автономним опаленням. 25 грудня 2014 року ОСОБА_1 звертався до відповідача з проханням обґрунтувати методику розрахунку оплати за користування місцями загального користування та здійснити перерахунок вартості теплопостачання споживачам централізованого опалення, але останнє жодний дій не вчинило.

З наведених підстав просив стягнути з відповідача відшкодування в сумі 5 377,09 гривень неправомірно нарахованих коштів за обігрів місць загального користування, які включалися в рахунки за опалення його квартири.

У поданому відзиві представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити через його безпідставність. Стверджував, що позивач здійснює оплату виключно за опалювальну площу квартири, яка становить 58,5 м2 та будь-яких інших нарахувань підприємство йому не здійснює. Вважав доданий до позову розрахунок бажаної до стягнення суми надуманим. Згідно з наявними у підприємства матеріалами місця загального користування в будинку, де проживає ОСОБА_1 , були відключені від системи централізованого опалення 01 вересня 2010 року, про що складався відповідний акт. Крім того, у відповідь на звернення мешканців будинку повідомлялось, що опалення місць загального користування не проводиться.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області 07 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не було надано жодного належного та достатнього доказу в підтвердження здійснення КП "Здолбунівкомуненергія" нарахування за опалення місць загального користування в АДРЕСА_2 в період 2016-2018 років, хоча про обов`язок довести такі обставини роз`яснювалось. Разом з цим, представником відповідача були надані відомості розрахунків за надані послуги з централізованого опалення, в яких для позивача нараховувалася оплата за кв. АДРЕСА_1 , площею 58,5 м2, тобто без місць загального користування.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що важливим для правильного вирішення спору є встановлення факту надання чи ненадання послуг з опалення місць загального користування. Суд першої інстанції проігнорував використання відповідачем документа, що містив недостовірні дані, належним чином не дослідив його і прийняв рішення про відмову в позові на основі внутрішнього документа зацікавленої сторони, а саме копії Акта №003 від 01 вересня 2010 року, де представниками КП "Здолбунівкомуненергія" виконано роботи по відключенню приладів обігріву в місцях загального користування, в тому числі будинку АДРЕСА_2 . Проте цей доказ суперечить довідці Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Шкільна 31" (далі ОСББ "Шкільна 31) про те, що місця загального користування опалювалися до початку сезону 2018-2019 років. На переконання заявника, опалення місць загального користування обліковувалося лічильником теплового вузла будинку, а оплата за користування місцями загального користування розподілялася між жителями будинку, які отримували централізоване теплопостачання, пропорційно площі їх квартир. В рахунках на оплату факт обігріву місць загального користування не вказувався, а суми виставлялися як за оплату квартир. Оскільки 16 жителів будинку відключені від централізованого теплопостачання і мають автономне опалення, усі витрати за обігрів місць загального користування КП "Здолбунівкомуненергія" перекладено на споживачів централізованого теплопостачання.

З викладених міркувань просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Стверджувало, що позивачем не наведено жодного аргументу щодо порушення судом при винесенні оскаржуваного рішення вимог ст.ст.259, 263-265 ЦПК України. Всупереч покликанням заявника на залишення судом без уваги довідки ОСББ "Шкільна 31" зазначала, що цей доказ досліджувався в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з положеннями ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України ""Про житлово-комунальні послуги" ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Частиною першою ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Судом встановлено, що на підставі Договору №10-31-4 від 16 червня 2016 року КП "Здолбунівкомуненергія" надає послуги з централізованого опалення квартири АДРЕСА_1 , площа якої становить 58,5 м2. Оплата теплопостачання місць загального користування договором не встановлена (а.с. 6,7).

Відповідно до листа КП "Здолбунівкомуненергія" від 28 вересня 2018 року, адресованого позивачу, вузол обліку теплової енергії на житловому будинку АДРЕСА_2 змонтовано та прийнято в експлуатацію 30 січня 2008 року. Оплата за теплопостачання місць загального користування мешканцями квартир, в яких встановлено автономне опалення, а також мешканцями, що знаходяться на центральному теплопостачанні, не проводиться у зв`язку з відсутністю методики розподілу кількості теплової енергії (а.с. 10).

Листом від 31 липня 2019 року КП "Здолбунівкомуненергія" повідомило ОСОБА_1 про те, що плата за місця загального користування йому не нараховується, а тому підстав для здійснення перерахунків та повернення коштів немає (а.с. 11).

При цьому згідно з копією акту № 003 від 01 вересня 2010 року представниками КП "Здолбунівкомуненергія" було виконано роботи по відключенню приладів обігріву в місцях загального користування в АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 (а.с. 24-25).

Як видно із відомостей розрахунків, позивачу нараховувалась плата за опалення площі 58,5 м2, жодної інформації про нарахування за місця загального користування цей доказ не містить (а.с. 26).

Отже, повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано та відмовив позивачу в задоволенні позову, позаяк матеріали справи не місять жодного доказу на підтвердження того, що відповідач здійснювало нарахування за опалення місць загального користування.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку ,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо посилань автора апеляційної скарги на видану 19 жовтня 2019 року ОСББ "Шкільна 31" довідку про те, що місця загального користування в будинку обладнані радіаторами системи опалення та опалювались до початку опалювального сезону 2018-19 років, то фундаментального значення для вирішення даного спору вона не має.

На переконання колегії суддів, істотним для задоволення позовних вимог має бути факт саме незаконного нарахування заявнику плати за опалення місць загального користування та здійснення останнім оплати цих послуг, чого за результатами розгляду справи судом першої інстанції та перегляду справи апеляційним судом не встановлено.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів процесуально-правових порушень, що потягли би помилкове вирішення цивільної, позивач не надав, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Тому доводи апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість рішення суду безпідставні та не можуть спонукати до скасування оскаржуваного рішення суду

Мотивом для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О. Гордійчук