УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 289/1993/19

провадження № 61-6437ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Національної поліції в Житомирській області,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 4 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про звільнення майна з-під арешту.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 4 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року - без змін.

Не погоджуючись із рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року та постановою Житомирського апеляційного суду від 4 березня 2020 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове судове рішення.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Підставою касаційного оскарження рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 4 березня 2020 рокуОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у нього права власності на арештоване майно.

Приймаючи постанову про залишення без змін рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року, Житомирський апеляційний суд дійшов висновку про додержання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Суди попередніх інстанцій за матеріалами справи установили, що 17 квітня 2018 року співробітниками Радомишльського відділення поліції Коростишівського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області проведено огляд місця події - ділянки, розташованої поряд з приміщенням територіального сервісного центру № 1845 по вулиці Отамана Мордалевича в місті Радомишль Житомирської області, де на стоянці виявлено автомобіль марки «Volkswagen Passat», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

18 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0000207 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу (далі - КК) України.

Судовим експертом установлено, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 має ознаки підробки, а саме не відповідає способу друку бланка. Під час проведення перевірки також установлено, що автомобіль марки «Volkswagen Passat», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не значиться у базах системи Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до висновку судової технічної експертизи документів від 11 липня 2018 року № 1/3-175 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 не відповідає аналогічним, які знаходяться в офіційному обігу на території України, виготовлене з використанням поліграфічних засобів друку.

Відповідно до висновку експерта від 24 травня 2018 року № 9/128 ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_3 автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 , змінам не піддавався, від кузова не від`єднувався, та являється первинним.

З відповіді регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області суди попередніх інстанцій установили, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 14 березня 2008 року на ОСОБА_1 не видавалось, інформація про власника вказаного автомобіля марки «Volkswagen Passat», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в регіональному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області відсутня.

Працівниками поліції вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та автомобіль марки «Volkswagen Passat», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , до Радомишльського відділу поліції, що зафіксовано у протоколі огляду від 17 квітня 2018 року.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2018 року у справі № 289/767/18 накладено арешт на автомобіль «Volkswagen Passat», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане Попільнянським Міжрайонним реєстраційно-екзаменаційним відділом Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України у Житомирській області від 14 березня 2008 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що згідно з базою даних Національної інформаційної системи Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України станом на 27 лютого 2019 року свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 14 березня 2008 року на автомобіль марки «Volkswagen Passat», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , номер двигуна НОМЕР_4 не видавалося.

За номерним знаком НОМЕР_1 з 16 грудня 2005 року до 20 грудня 2005 року зареєстровано автомобіль марки «MERCEDES BENZ», 1998 року випуску, білого кольору. Автомобіль марки «Volkswagen Passat», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , номер двигуна НОМЕР_4 , серед зареєстрованих не значиться, інформація про власника вказаного автомобіля відсутня.

На підставі постанови слідчого Недашківського В. В. слідчого відділу Радомишльського відділення поліції Коростишівського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 18 квітня 2019 року кримінальне провадження № 0000207 закрито на підставі абзацу 14 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) України у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, визначених статтею 219 КПК України.

17 травня 2019 року прокурором Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області Великою Т. С. прийнято постанову про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту майна, оскільки останній не є власником чи володільцем арештованого майна, в ході досудового розслідування заявник не надав достатніх доказів на підтвердження права володіння чи користування арештованим майном, а також не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого в межах кримінального провадження № 0000207.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок), передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в уповноважених органах Міністерства внутрішніх справ, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу Міністерства внутрішніх справ про зняття транспортного засобу з обліку. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у уповноважених органах Міністерства внутрішніх справ, не допускається.

Суди попередніх інстанцій, встановивши всі фактичні обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про те, що заявник не підтвердив жодними доказами право власності на автомобіль марки «Volkswagen Passat», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , номер двигуна НОМЕР_4 , тому підстав для задоволення позову немає.

Доводи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, відхиляються касаційним судом, оскільки вказаним судовим рішенням вирішено питання щодо юрисдикції справ, предметом яких є вимога про звільнення майна з-під арешту, накладеного при провадженні у кримінальній справі, а таких порушень у цій справі не допущено.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 4 березня 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 4 березня 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 9 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 4 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про звільнення майна з-під арешту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов