Справа №487/860/20 Головуючий суду першої інстанції Сухаревич З.М.
Провадження №22-ц/812/775/20 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

заінтересованої особи ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Гайдаржий А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 лютого 2020 року, ухвалене за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2020 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 , яку обґрунтовувала наступним.

Вона та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 грудня 2019 року було розірвано. Фактично шлюбні відносини між ними було припинено ще у квітні 2018 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 продовжує переслідувати заявника, приходячи до місця її роботи та проживання, застосовує фізичне та психологічне насилля як щодо неї, так і щодо її сина ОСОБА_3 , що підтверджується терміновим заборонним приписом складеним 27 січня 2020 року. ОСОБА_1 направляє ОСОБА_3 смс-повідомлення з погрозами, що принижують заявника як матір та жінку в очах сина.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , яким заборонити йому наближатися до її місця проживання по АДРЕСА_1 та до місця роботи по АДРЕСА_2 на відстань меншу ніж 500 метрів та заборонити ОСОБА_1 вести із нею та ОСОБА_3 листування, телефонні перемовини або контактування через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 лютого 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав строком на 6 місяців, а саме: заборона наближатися на відстань меншу ніж 500 метрів до місця проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , а також до місця її роботи по АДРЕСА_2 ; заборона вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що обставини, на які посилається заявник, не відповідають дійсності. Зокрема, він вказував, що 27 січня 2020 року він з`явився до Центру комплексної реабілітації дітей інвалідів, в якому працює ОСОБА_2 , з метою відвідання свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходить у зазначеному центрі реабілітацію. Жодних конфліктів у зазначений день між сторонами не було, а складений відносно нього протокол про адміністративне правопорушення та терміновий заборонний припис є наслідком неприязних стосунків між ним та заявницею. Також ОСОБА_1 зазначено, що заявницею не було доведено фактів погроз вбивством щодо неї, а також реальних підстав вчинення ним таких дій відносно ОСОБА_2 .

Заявник подала відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошувала на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Норми статей 1, 3, 4, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачають, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на колишнє подружжя.

Діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, серед іншого, ґрунтується на засадах гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

До спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2015 року до 10 січня 2020 року (а.с.3, 4).

Згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_2 має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5).

ОСОБА_2 неодноразово у 2019-2020 роках зверталася до правоохоронних органів із заявами щодо конфліктів з ОСОБА_1 : по факту пошкодження замка дверей квартири, висловлення погроз про вчинення щодо неї насильницьких дій, щодо вчинення фізичного та психологічного насилля (а.с.6-10).

27 січня 2020 року працівниками поліції складено терміновий заборонний припис відносно кривдника ОСОБА_1 , який близько 12 години, перебуваючи по АДРЕСА_3 вчиняв домашнє насильство відносно ОСОБА_2 (а.с.11).

Відповідно до наданих ОСОБА_2 витягів листування, ОСОБА_1 протягом тривалого часу надсилав на адресу заявника повідомлення, в яких серед іншого є погрози в її бік та бік її родичів щодо вчинення насильницьких дій (а.с.12-33).

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив факт листування з заявником, але заперечував, що здійснював це з метою її залякування.

Обґрунтовуючи своє знаходження за місцем роботи заявника, в тому числі 27 січня 2020 року, ОСОБА_1 вказував, що його син ОСОБА_5 , 2005 р.н. є дитиною з інвалідністю і проходив курс реабілітації в установі, де працює ОСОБА_2 . Він знаходився в установі, бо прийшов відвідати сина.

Для підтвердження цього факту заінтересованою особою надано медичні документи щодо стану здоров`я сина, а також заявлене клопотання про допит свідка ОСОБА_6 (а.с.50-52).

У суді апеляційної інстанції вказаний свідок пояснив, що 27 січня 2020 року на прохання ОСОБА_1 їздив з ним до Центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю по АДРЕСА_4 .Декабристів у м АДРЕСА_2 . Оскільки була обідня перерва їх попросили вийти з приміщення. Вони вийшли і повернулися до Центру приблизно о 14-15 годині на прохання працівників поліції, які пояснили, що автомобіль ОСОБА_1 припаркований неправильно. Ніяких протиправних дій у Центрі вони не скоювали.

Спростовуючи зазначене, заявник надала відповідь на запит Державної реабілітаційної установи «Центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю «Мрія» №203 від 28.04.2020 р., з якого випливає, що ОСОБА_7 проходив курс реабілітації в установі з 05.12.2017 р. по 05.12.2018 р. У подальшому жодних послуг в установі не отримував. Ніхто із членів його сім`ї із запитами, зверненнями тощо з приводу дитини не звертався. Адміністративний та господарський персонал, що розміщується у приміщеннях по АДРЕСА_2 безпосередньо питаннями реабілітації дітей з інвалідністю не займається. Всі фахівці-реабілітологи працюють та надають всі види послуг клієнтам у підрозділах Центру, які розташовані за іншими адресами. 27 січня 2020 р. ОСОБА_1 приходив до Центру по АДРЕСА_4 .Декабристів АДРЕСА_2 . АДРЕСА_2 з невідомою особою. Обоє відвідувачів мали явні ознаки нетверезого стану, поводили себе неадекватно, виявляли агресію, погрожували працівникам установи, в тому числі ОСОБА_2 . У зв`язку з цим охорона приміщення була вимушена викликати наряд поліції. Крім того, у період з січня по квітень 2020 року ОСОБА_1 неодноразово з`являвся до Центру кожного разу у нетверезому стані, неадекватно поводив себе по відношенню до різних працівників установи. У зв`язку з цим викликалися наряди поліції та охорона приміщень вживала відповідних заходів. Однак жодного разу під час відвідувань Центру питання щодо здоров`я сина ОСОБА_1 не порушувалося (а.с.81).

ОСОБА_1 надано докази наявності у нього третьої групи інвалідності, неодноразових звернень за амбулаторною психіатричною допомогою, відсутності його на обліку у комунальному некомерційному підприємстві «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я», але проходження у ньому лікування (а.с.53-55).

Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 є правильним, бо відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Матеріали справи свідчать, що заявник довела належними та допустимими доказами факт вчинення домашнього насильства щодо неї та її сина, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо ОСОБА_1 обмежувального припису.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, тому що воно є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заінтересованої особи з висновками щодо їх оцінки.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 лютого 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді: С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.