ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м. Херсон
справа № 663/2471/18
провадження № 22-ц/819/271/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Ігнатенко П.Я.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Скадовського районного суду Херсонської області у складі судді Шабрацького Г.О. від 19 вересня 2019 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після смерті якої залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 7.26 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) і 0.50 га, які знаходяться на території Михайлівської селищної ради.
Між ним та його сестрою відповідачем ОСОБА_1 як спадкоємцями першої черги після смерті матері було досягнуто згоди щодо розділу спадщини, зокрема, сестра отримує у власність будинок з господарськими спорудами, а він - земельні ділянки, якими користувався протягом 18 років після смерті матері.
Звернувшись до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з тих підстав, що прізвище в свідоцтві про смерть матері вказано як « ОСОБА_5 », а в державному акті вказано, як « ОСОБА_6 ».
У 2018 році йому стало відомо, що 01.10.2002 року свідоцтво про право на спадщину після смерті матері на все спадкове майно було видано відповідачці, оскільки він відмовився від спадщини на її користь.
Посилаючись на те, що він не відмовлявся від спадщини на користь сестри, а відмову підписав внаслідок помилки, вважаючи її, внаслідок вад зору, згодою на поділ спадкового майна, на протязі 6 місяців з дня смерті матері фактично вступив в управління та володіння спадщиною і продовжує нею користуватись, позивач, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просив суд встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_4 , факт належності ОСОБА_4 державного акту на право приватної власності на землю, виданого 10.10.2000 року головою Михайлівської сільської ради на прізвище ОСОБА_7 ; визнати правочин заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 недійсним; визнати недійсним видане ОСОБА_1 державним нотаріусом Скадовської державної нотаріальної контори 12.11.2002 року свідоцтво про право на спадщину за законом та визнати за ним як спадкоємця першої черги право власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_7 на підставі державного акту на право приватної власності на землю.
Рішенням суду від 19 вересня 2019 року позов задоволено частково та постановлено:

Встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини за законом після смерті його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати правочин - заяву ОСОБА_3 від 03.05.2001 року, зареєстровану за №112, про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , недійсною.
Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 листопада 2002 року, видане державним нотаріусом Скадовської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на прізвище ОСОБА_1 про успадкування права на земельну частку (пай) на підставі сертифікату серії ХС №0052848 недійсним.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу у володіння та управління майном та наявності підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним є суперечливими і такими, що не відповідають обставинам справи, зокрема щодо спадкової маси, та не підтверджені належними доказами щодо стану здоров`я позивача і його впливу на розуміння суті вчинених дій щодо відмови від прийняття спадщини.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Тільненко В.Р. доводи скарги не визнав, висновки суду у спірних правовідносинах вважає правильними та обґрунтованими.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду в оскарженій частині мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_8 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , сторони, які є спадкоємцями першої черги за законом, домовились між собою про поділ спадщини, а саме: що позивач успадковує земельну ділянку, а відповідач-житловий будинок. Суд вважав доведеним, що позивач фактично прийняв спадщину, оскільки з 2001 року постійно опікується спірною земельною ділянкою, сплачує земельний податок та здає в оренду. Відмову позивача від спадщини суд визнав правочином, вчиненим внаслідок помилки щодо природи правочину (вважав, що підписує заяву про поділ спадщини), яка сталася у зв`язку із вадами його зору, які не дозволяють вільно читати.

В процесі розгляду справи суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 , яка постійно проживала в с.Михайлівка Скадовського району Херсонської області.

Після її смерті залишилось спадкове майно: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та право на земельну частку (пай) у землі, що перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства (КСП) ім.Леніна Скадовського району розміром 6,28 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі.

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 зробила розпорядження, склавши 08 квітня 1996 року заповіт, яким житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за наведеною вище адресою заповіла ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено Михайлівською сільською радою Скадовського району Херсонської області 08 квітня 1996 року і зареєстровано в реєстрі за №34.

На момент відкриття спадщини заповіт є чинним.

Решта частина спадщини (право на земельну частку(пай))не охоплена заповітом.

ОСОБА_1 , яка є дочкою спадкодавця, прийняла спадщину, подавши 13 квітня 2001 року, тобто в установлений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, який у спірних правовідносинах закінчився 04 червня 2001 року, до Скадовської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

08 травня 2001 року до Скадовської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_10 , який є сином спадкодавця, про відмову від належної йому частки у спадщині після смерті ОСОБА_11 на користь сестри- ОСОБА_1 . Справжність підпису ОСОБА_10 засвідчена секретарем виконкому Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області Кравченко С.Н. 03 травня 2001 року.

01 жовтня 2002 року Скадовська державна нотаріальна контора видала на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а 12 листопада 2002 року ця ж нотаріальна контора видала на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай).

Чи здійснила ОСОБА_1 виділ належної їй в порядку спадкування земельної частки (паю) в натурі, суд першої інстанції не з`ясував, однак встановив, що на підставі рішення Михайлівської сільської ради від 26.04.2000 року №97 був складений та підписаний головою Михайлівської сільської ради Жиряковою Л.В. 10 жовтня 2000 року державний акт про право приватної власності на землю, відповідно до якого ОСОБА_7 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передається у приватну власність земельна ділянка площею 7,26 гектарів, яка розташована на території Михайлівської сільської ради.

При житті ОСОБА_11 державний акт на право приватної власності на землю в установленому законом порядку не отримала та в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю цей акт не зареєстрований.

Починаючи з 2001 року позивач користується наведеною вище земельною ділянкою і цей факт визнано відповідачем.

Враховуючи, що спадщина після ОСОБА_8 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року, статтею 524 якого передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до статті 537 ЦК УРСР 1963 року частина майна, що залишилася незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу.

До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до приписів статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Отже, встановлені судом обставини з врахуванням норм матеріального права, що регулюють спадкове право, свідчать про те, що відповідач прийняла спадщину після матері як щодо частини майна, залишеної їй за заповітом (домоволодіння), так і частини майна, що залишилась незаповіданою (земельної часки(паю)) і це майно визнається належим їй з моменту відкриття спадщини.

Відмовившись від спадщини на користь сестри, позивач втратив право на спадкове майно, що залишилось незаповіданим, однак він стверджує, що заява про відмову від спадщини була подана ним під впливом помилки щодо природи вчиненої дії, його прав та обов`язків, зокрема, щодо земельної ділянки. ОСОБА_3 вказав, що подану ним до нотаріальної контори заяву вважав домовленістю про поділ спадкового майна, а прочитати текст зави не міг через вади зору.

У підтвердження своїх доводів позивач надав суду довідку, видану військовим комісаром Скадовського районного військового комісаріату 28.03.2018року №65д про те, що ОСОБА_3 ,1955 року народження, не служив у лавах Збройних Сил на підставі ст.94 «д», наказ МО СРСР №224 від 1966 року (зниження гостроти зору: зір одного ока 0,4 при зору другого ока від 0,4 до 0,05) та довідку, видану Комунальним закладом «Скадовська центральна районна лікарня» 06.02.2018 року №261/14, в тому, що ОСОБА_3 , 1955 року народження, хворіє: катаракта лівого ока, початкова катаракта правого ока, слабозрячий з корекцією в + 3,5 читає шрифт №8 (а.с.13, 128).

Медичні висновки щодо гостроти зору позивача станом на час подання ним заяви про відмову від спадщини в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до вимог статті 56 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3 із послідуючими змінами, що була діючою на час дії ЦК УРСР 1963 року, під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б ухвалена.

Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди (пункт 11 постанови).

Аналогічні положення щодо правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки, містить діючий ЦК України в статті 229, згідно із частиною першою якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (пункт 19 постанови).

Аналіз наведених норм матеріального права та роз`яснень Верховного Суду України з приводу застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави зробити висновок про те, що недійсним з підстав його вчинення під впливом помилки може бути визнано правочин, якщо особа, яка вчинила цей правочин, помилилася щодо обставин, неправильне сприйняття яких вплинуло на її волевиявлення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка- це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

У даній справі ОСОБА_3 не посилався на наявність обставин, під впливом яких він допустив помилку щодо сприйняття природи відмови від спадщини, а стверджував, що він не бажав відмовлятися від спадщини на користь відповідача, а підписуючи заяву, думав, що підписує документ про поділ спадкового майна.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив, що текст заяви був виготовлений без його участі та ним не прочитаний, оскільки через вади зору він не міг цього зробити. Стверджував, що секретар виконкому Михайлівської сільської ради Кравченко С.Н. була обізнана про те, що за станом здоров`я він є слабозрячим, однак текст заяви йому не прочитала, а сестра ( ОСОБА_1 ) запевнила, що заява стосується поділу спадкового майна, а саме: їй- будинок, а йому-земельна ділянка.

Наведене обґрунтування позовних вимог, яке викладене також і в поданій до суду позовній заяві, свідчить не про відмову позивача від спадщини внаслідок помилки, а про можливе порушення вимог закону при вчиненні нотаріальної дії посадовою особою виконавчого комітету сільської ради чи про можливі неправомірні дії з боку відповідача.

Суд першої інстанції на наведені обставини та положення норм матеріального права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність передбачених статтею 56 ЦК УРСР 1963 року підстав для визнання відмови ОСОБА_3 від спадщини на користь відповідача недійсною як вчиненої в результаті помилки.

Вважаючи, що спірні правовідносини врегульовані наведеною вище нормою матеріального права, суд не досліджував обставин як щодо стану зору позивача на час складання заяви про відмову від спадщини (травень 2001 року), так і щодо дотримання секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Кравченко С.Н. положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року №22/5.

Крім надання пояснень з приводу наведених вище обставин, позивач ці обставини не доводив і належних доказів на їх підтвердження не надавав.

Враховуючи викладене та зважаючи на положення статті 367 ЦПК України, відповідно до яких в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про встановлення факту прийняття спадщини, визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним із наведених вище підстав.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визнавши той факт, що насправді між спадкоємцями ОСОБА_4 відбулася домовленість про поділ спадщини та визнавши недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Скадовською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на прізвище ОСОБА_1 про успадкування права на земельну частку (пай) недійсним, вважаючи, що за такою домовленістю право на землю набув позивач, а відповідач набула право на домоволодіння, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 562 ЦК УРСР, яка регулює спірні правовідносини за часом їх виникнення, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.

Оскільки домоволодіння як заповідане відповідачці не могло входити до складу спадщини за законом і частка в ньому позивачеві не належить, а відповідач прийняла спадщину та набула право спадкування за законом, предметом поділу між сторонами як спадкоємцями могло бути лише право спадкодавця на земельну частку (пай).

Крім того, при відсутності правових підстав для визнання недійсною відмови позивача від спадщини як вчиненої внаслідок помилки, відсутні підстави для встановлення факту прийняття ним спадщини за законом шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки зазначені поняття є взаємовиключними.

Позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом порушених спадкових прав з інших, передбачених законом підстав.

В решті частині ухвалене судом рішення сторонами не оскаржено та в силу статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 19 вересня 2019 року в частині задоволення позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: П.Я. Ігнатенко

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 15 травня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова