Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1383/19
Провадження № 2/376/65/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2020 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді - Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань - Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням ,-

встановив:

Позивач звернулась до суду з вище зазначеною позовною заявою, у якій посилаючись на вимоги ст.ст. 29, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України та вимоги Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 02.08.2012 року вона набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В даному житловому будинку зареєстрований її племінник - відповідач по справі, ОСОБА_2 ..

З моменту набуття нею право власності на житловий будинок ОСОБА_2 у житловому будинку не проживає, станом будинку не цікавиться, не надає допомоги на його утримання. Між нею та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини, щодо користування житловим будинком.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали повністю, посилаючись на наведені вище обставини, зазначаючи при цьому, що позивач отримала житловий будинок у дар від своєї матері ОСОБА_3 .. На момент укладення договору у житловому будинку був зареєстрований син брата ОСОБА_2 , але у житловому будинку останній ніколи не проживав. На даний час у житловому будинку проживають її батьки. Вважає, що реєстрація місця проживання відповідача порушує її права, як власника будинку та обмежує її право на вільне розпорядження майном.

Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволені позовних вимог посилаючись на те, що дійсно відповідач на даний час проживає разом із родиною в м. Біла Церква Київської області в орендованій квартирі, власного житла не мають. До спірного житлового будинку відповідач приїжджає з певною періодичністю, з метою допомогти дідові та бабі вести господарство. У будинку зберігає особисті речі тощо.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що на даний час він разом з дружиною зареєстрований та проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 . У серпні 2012 року його дружина ОСОБА_3 за його згодою, спірний житловий будинок подарувала дочці ОСОБА_1 .. Крім нього з дружиною у спірному житловому будинку з 2006 року зареєстрований внук ОСОБА_2 , але з моменту реєстрації у спірному житловому будинку останній не проживав та не проживає. Декілька раз на рік внук приїжджає поздоровити їх зі святами. Допомоги у догляді за будинком внук не надає.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що він зареєстрований та проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 . По сусідству з ним тобто у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає подружжя ОСОБА_2. ОСОБА_2 він знає наглядно, оскільки бачив останнього всього декілька разів, коли той приїжджав поздоровити діда та бабу з родинними святами. Догляд за подружжям ОСОБА_2 здійснює їх дочка ОСОБА_1 , яка і утримує будинок в належному стані.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Сквирської державної нотаріальної контори від 02.08.2012 року набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

З довідки №457, виданої 15.05.2019 року виконавчим комітетом Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області, вбачається, що одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та у якому зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - мати, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - батько, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - племінник.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, з акту № 307 від 15 травня 2019 року, складеного комісією при Шамраївській сільській раді Сквирського району Київської області, вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 з 06.06.2006 року зареєстрований ОСОБА_2 , але з моменту реєстрації по теперішній час у житловому будинку не проживає.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в житловому приміщенні - в житловому будинку АДРЕСА_1 , позивач не чинить перешкод у користуванні будинком, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.М. Клочко