Справа № 308/4214/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Кожух О.А.,

суддів Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2020 року (головуючий суддя Бенца К.К., повний текст рішення складено 19.06.2020), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 у квітні 2018 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання, як повнолітньої дитини, що продовжує навчання, у розмірі 1950 грн. до закінчення нею навчання; індексацію аліментів, нараховану з квітня 2014 року по грудень 2017 року, в розмірі 11950 грн; половину суми за навчання в коледжі 2000 грн. 21.06.2019 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с.115-128, а.с 138-149), яку прийнято до розгляду ухвалою суду від 21.10.2019 лише в частині заявлення вимог про стягнення аліментів на утримання позивача як повнолітньої дитини, що продовжує навчання, в розмірі 6000 грн., а також розглянуто вимогу про стягнення половини суми за навчання в коледжі.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що її мати - ОСОБА_3 , та відповідач ОСОБА_2 з 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15.12.2005. Позивач є дочкою відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про її народження ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказувала що навчається на 1 курсі ДВНЗ «Ужгородського національного університету» на денному відділенні словацького філологічного факультету та заочно на 3 курсі Ужгородського коледжу культури і мистецтв, бібліотечний відділ. Просила стягнути на її користь нарахування суми індексації за попередні роки. Стверджувала, що відповідач аліменти не сплачує та добровільно надавати допомогу відмовляється, а утримує її мати самостійно.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2020 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 2000 грн., що становить половину суми на навчання в коледжі культури та мистецтв. В решті позовних вимог відмовлено, оскільки позивачем не доведено можливість відповідача надавати матеріальну допомогу дочці, яка продовжує навчання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку, вказавши, що суд першої інстанції, відмовляючи в частині позову, помилково зіслався на неспроможність відповідача надавати матеріальну допомогу через відсутність доходів та наявність у нього інших утриманців, яким на день винесення судового рішення було досягнуто 23 роки. Вказує, що відповідач спроможний надати матеріальне утримання дочці, у зв`язку з наявністю в нього у власності рухомого та нерухомого майна.

Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, доводи якої вважає необґрунтованими та безпідставними. Вказує на те, що позивачем не надано, а судом не встановлено наявність будь-яких доказів, які б підтверджували особисті витрати відповідача на придбання нерухомого майна. Зазначає, що його інша дочка придбала автомобіль марки «Tesla» за власні кошти, оскільки веде самостійне життя. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Шлюб між матір`ю позивачки ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано 15.12.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 169 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.14).

Встановлено, що ОСОБА_1 на час звернення до суду з даним позовом навчалась на денній формі навчання в Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет» на словацькому філологічному факультеті, що підтверджується довідкою декана факультету №117 від 09.01.2018; термін закінчення навчання 30.06.2021 року (а.с.15).

Згідно договору про платне навчання за замовленням від 01.09.2018 ОСОБА_1 переведена на 2 курс факультету Історія та Міжнародні відносини ДВНЗ «УжНУ», загальна вартість освітньої послуги становить 59 040 грн. Строк дії договору 01.09.2018- 30.06.2021 (а.с. 123).

Відповідно до довідки №518, станом на 12.03.2020 ОСОБА_1 є студенткою 3-го курсу денної форми навчання факультету історії та міжнародних відносин ДВНЗ «Ужгородський національний університет». Термін навчання - 01.09.2018- 30.06.2021 (а.с. 202).

Також, встановлено що ОСОБА_1 , на чаc зверненя до суду, навчалась в Комунальному вищому навчальному закладі «Ужгородський коледж культури і мистецтв» Закарпатської обласної ради, заочна форма навчання, що підтверджується договором про навчання. Загальна вартість навчання становить 4000 грн (а.с. 22-23).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи з дитинства (а.с.124, 228, 229).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з відсутності у позивача доказів щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дочки. Зазначив, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази про можливість відповідача утримувати повнолітню дочку на період навчання, одночасно вказавши на наявність у ФОП ОСОБА_2 доходу, який складав за 2018 рік 59 036,50 грн. .

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Положеннями ч.1,3 ст.199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч. 3 ст. 182 СК України)

Аналіз ст.199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дочок, синів, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Стягнення аліментів на утримання дочки чи сина, які продовжують навчання, є одним із способів захисту інтересів останніх, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, оскільки на період навчання вони не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочок, синів, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

СК України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, а частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінивши в сукупності надані докази, суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 дочка відповідача ОСОБА_2 , на день звернення до суду не досягла 23 років, продовжувала навчання, не працювала, не була заміжньою, у зв`язку з цим потребувала матеріальної допомоги. Ці ж обставини існували і на час ухвалення рішення судом першої інстанції

Навчання на денній формі позбавляє позивачку ОСОБА_1 можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку з чим вона потребує матеріальної допомоги. А враховуючи те, що позивачка є інвалідом з дитинства, вона несе також і додаткові витрати, пов`язані з лікуванням та придбанням спеціального одягу, взуття, лінз, що підтверджується матеріалами справи.

Щодо матеріального стану відповідача, як платника аліментів, з матеріалів справи вбачається що останній є приватним підприємцем, отримує доходи (а.с.180), а його діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є повнолітніми (1996 р.н. та 1997 р.н., відповідно) (а.с. 133), та, за твердженням відповідача у відзиві на позовну заяву, також продовжують навчання і він надає цим дітям матеріальну допомогу.

До апеляційної скарги додано інформаційні довідки з реєстру речових прав на майно, з яких вбачається наявність у власності у відповідача земельної ділянки площею 0,0034 га, земельної ділянки площею 135,5 кв.м., об`єкту нерухомості (магазин) площею 94,1 кв.м., житловий будинок загальною площею 315,5 кв.м. (а.с.230-233). З доданого до апеляційної скарги витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів підтверджено наявність у власності ОСОБА_2 транспорту марки Nissan Leaf, 2013 року випуску, дата державної реєстрації 14.06.2014, приблизна вартість якого складає 230 000 грн. (згідно з даних з сайту auto.ria.com, а.с. 237). У власності дочки платника аліментів ОСОБА_5 , 1996 р.н., з 20.11.2018 зареєстровано у власності транспортний засіб марки Tesla Model S 2015 року випуску (а.с.234), приблизна ринкова вартість якого складає 921 000 грн. (згідно з даних з сайту auto.ria.com а.с. 235). За твердженням відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву (поданого до суду 29.10.2018), донька відповідача ОСОБА_7 , 1996 року народження, як і син ОСОБА_8 , 1997 року народження, продовжують навчання і він цим дітям надає матеріальну допомогу, що також було взято до уваги судом першої інстанції. Натомість, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що донька є повнолітньою, одруженою, придбала автомобіль за власні кошти (менше як через місяць після подання відповідачем відзиву на позовну заяву).

Наявність повнолітніх дочки та сина не звільняє відповідача від обов`язку надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дочці, яка продовжує навчання, та потребує такої допомоги.

Обов`язок утримувати свою повнолітню доньку, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття, незалежно від форми навчання, покладається на обох батьків.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення аліментів, суд першої інстанції не врахував наявність у відповідача доходу від підприємницької діяльності, наявності у власності об`єктів нерухомого майна, транспортного засобу, та переклав обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітню доньку, яка навчається, винятково на матір ОСОБА_3 .

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , яка продовжує навчатись, аліменти у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з 23 квітня 2018 року (з дня звернення до суду з даним позовом), і до закінчення нею навчання, але не більше, ніж до досягнення нею 23 років.

Щодо вимог апеляційної скарги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, то такі до задоволення не підлягають з огляду на наступне.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, що складаються з витрат на правничу допомогу. Вказує на те, що позивач понесла витрати на професійну правничу допомогу, орієнтований розмір якої складає 5000 грн., та зазначає, що детальний розрахунок таких витрат буде надано до винесення Рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При стягненні витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, зокрема до апеляційної скарги заявником не додано договору про надання правової допомоги та представництва, не додано детальний розрахунок/акт виконаних робіт до договору, платіжні доручення. Також, з протоколів судового засідання вбачається, що інтереси позивача представляла її мати - ОСОБА_3 , адвокат не брав участь у розгляді справи. Позовна заява та апеляційна скарга підписані лише позивачкою ОСОБА_1 .

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 10.08.2020 було зазначено, що розгляд справи буде здійснюватись без повідомлення сторін, та без проведення судового засідання.

Таку ухвалу апелянт отримала 17.08.2020, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Станом на 01.10.2020 доказів надання позивачу професійної правничої допомоги адвокатом та розрахунку витрат на професійну правничу допомогу апеляційному суду не надано.

Керуючись ч. 4 ст. 258, п.2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , яка продовжує навчатись ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) аліменти у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з 23 квітня 2018 року, і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення 23-х років.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді