Провадження №22-ц/812/446/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 березня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

за участі: відповідачки ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/324/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду о 10 годині 00 хвилині 22 серпня 2019 року, повний текст якого виготовлений в той же день, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приватним майном шляхом вселення,

у с т а н о в и л а :

У січні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приватним майном шляхом вселення.

Позов мотивовано тим, що позивач після смерті матері на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 червня 2004 р. за № 2-616 є співвласником 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 . Крім нього співвласниками вказаного майна є його сестра ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_1 . Також позивач вказує, що є батьком багатодітної родини, офіційно безробітним, не маючи іншого житла. На певний час він виїжджав з родиною на заробітки до м. Харкова, де мешкав з родиною у житлі, яке винаймав. Повернувшись до м. Миколаєва мав намір вселитися з родиною у спірне житло, частка якого належить йому, проте, відповідачі його не впустили, порушуючи при цьому право користування позивача приватною власністю. Крім того, позивач зазначає, що його сестра проживає у спірній квартирі одна та здає у найм ту кімнату, в якій він раніше проживав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності частиною квартири АДРЕСА_1 шляхом примусового вселення його з родиною до належної йому частини квартири та судові витрати покласти на відповідачів в солідарному порядку.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2019 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Постановлено вселити ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до кв. АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не вчиняти перешкоди ОСОБА_1 у користуванні кв. АДРЕСА_1 .

В частині позовних вимог про вселення родини ОСОБА_1 до кв. АДРЕСА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., з кожного по 384 грн. 20 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач є власником 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 та його право власності не оспорено в установленому законом порядку, а тому відповідно до вимог частини 1 статті 383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання. Таке право позивача у порядку частини 4 статті 41 Конституції України та частини 1 статті 321 ЦК України є непорушним, і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні.

Отже позивач як співвласник квартири за наявності перешкод у здійсненні ним права власності, на підставі статті 391 ЦК України має право вимагати усунення таких перешкод. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а саме, що внаслідок дій відповідачів, які полягають у створенні перешкод позивачу у вільному доступі до належної йому на праві спільної часткової власності квартири позивач фактично позбавлений можливості користуватись належним йому майном, суд дійшов висновку, що права останнього підлягають відновленню, а позов - задоволенню частково.

Щодо позовних вимог про вселення ОСОБА_1 до спірної квартири з родиною, суд зазначив, що доказів того, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі та є батьком дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суду не надано, а тому у суду немає підстав для задоволення позовних вимог в частині вселення родини позивача до спірної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рушення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в порушення вимог процесуального права не повідомив відповідачку про розгляд справи, чим позбавив її можливості надавати свої заперечення проти позову та міркування. Зокрема, судом не враховано, що відповідач ОСОБА_1 має намір подарувати належну йому частку у праві спільної часткової власності на квартиру відповідачці ОСОБА_1 , а також, що позивач без узгодження з відповідачами зареєстрував у спірній квартирі свою дочку ОСОБА_3 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав. За такого рішення суду підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідачки, її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду не відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, по 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 червня 2004 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7-10).

Також згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових праві на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 15 квітня 2019 року (а.с. 43), вказана квартира належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, про що 09 серпня 2004 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно вчинений запис № 18974.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 27 березня 2019 року за вихідним № 19.03.03-25/І/1772/19 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (а.с. 41).

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною 3 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина 2 згаданої статті).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 312 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу положень частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилався на те, що відповідачі перешкоджають йому у вільному доступі до квартири.

Відповідно до змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як встановив суд першої інстанції, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перешкоджають позивачу ОСОБА_1 користуватися квартирою АДРЕСА_3 , у зв`язку чим останній звертався до правоохоронних органів.

Так, старшим слідчим СВ Ленінського РВ ММУ УМВС України в м. Миколаєві Наконечною О.Л. винесено постанову про закриття кримінального провадження від 25 червня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, за заявою ОСОБА_1 про те, що його сестра ОСОБА_1 самовільними діями перешкоджає йому вхід до житла та утримує у себе його документи на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до листів Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції у Миколаївській області від 11 червня 2018 року за вих. № 10034/51-2018 та від 25 червня 2018 року за вих. № 11147/51-2018, ОСОБА_1 звернувся із заявою до відділу поліції про вжиття заходів відносно ОСОБА_1 , яка не впускає його до квартири АДРЕСА_1 . За результатам перевірки було прийнято рішення про припинення розгляду, оскільки дані ознаки мають цивільно-правові відносини.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачі не заперечували факт перешкоджання позивачу у користуванні квартирою, підтвердили, що не допускають позивача до спірної квартири, оскільки він тривалий час у квартирі не проживав, витрат на її утримання не здійснював, а також посилались на виплату позивачу вартості його частки у праві власності на квартиру, наявність неприязних стосунків і неналежну поведінку позивача.

З огляду на наведені докази та положення частини 1 статті 82 ЦПК України колегія суддів вважає доведеним зазначені у позові обставини щодо перешкоджання відповідачами позивачу користуватися спірною квартирою.

Оскільки судом встановлено, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , його право власності не оспорено в установленому законом порядку, тому відповідно до вимог частини 1 статті 383 ЦК України він має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача в силу частини 4 статті 41 Конституції України та частини 1 статті 321 ЦК України є непорушним, і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні.

За такого суд, оцінивши наявні у справі докази в їх взаємозв`язку та сукупності, вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про часткову доведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки, як встановлено судом, внаслідок дій відповідачів, які полягають у створенні перешкод позивачу у його вільному доступі до квартири, співвласником якої він є, ОСОБА_1 фактично позбавлений можливості користуватись належним йому майном.

Щодо позовних вимог про вселення ОСОБА_1 до спірної квартири з родиною, слід зазначити наступне.

Як встановив суд, ОСОБА_1 є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 і в силу положень статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України має право використовувати належну йому на праві спільної власності квартири для проживання неповнолітньої дитини.

Позивач також зазначав, що він є багатодітним батьком, на підтвердження чого надав копію посвідчення № НОМЕР_2 , в якому зазначено: батько ОСОБА_1 ; діти: ОСОБА_5 , 2005 року народження; ОСОБА_6 , 2007 року народження; ОСОБА_3 , 2013 року народження (а.с 5).

Однак, доказів того, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 та є батьком дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суду не надано, а тому у суду немає підстав для задоволення позовних вимог в частині вселення родини позивача до спірної квартири.

Тому відсутні правові підстави для вселення до спірної квартири неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Однак незважаючи на правильність висновків суду щодо вирішення спору по суті, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

В силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує, зокрема, тим, що вона не була повідомлена судом про час та місце судового засідання.

Колегія суддів вважає такі аргументи доведеними.

Процесуальним законом визначений наступний порядок повідомлення учасників справи про час, місце судового засідання.

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку (частини 1, 3, 5, 6 статт128 ЦПК України).

Згідно із визначеними частинами 1-5 статті 130 ЦПК України правилами у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Як вбачається із матеріалів справи, яка переглядається, судові засідання призначались на 17 квітня 2019 року та 22 серпня 2019 року, про що відповідачі повідомлялися шляхом надсилання судових повісток через засоби поштового зв`язку. Відповідачі в судові засідання не з`явилися, а поштові відправлення із судовими повістками повернуті до суду із відміткою працівника поштового відділення про причини повернення: «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 31,32, 50, 51).

Вказане свідчить про те, що відповідачі не були повідомлені про час та місце судового засідання в порядку, визначеному статтями 128, 130 ЦПК України, що в силу положень частини 3 статті 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення у справі з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме - про вселення позивача ОСОБА_1 з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 , покладення обов`язку на відповідачів не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.

Зокрема, з огляду на положення статей 312, 317, 319, 321 ЦПК України посилання відповідачки на те, що частки співвласників у спірній квартирі в натурі не виділені, порядок користування квартирою між ними не визначений, а відповідач ОСОБА_1 має намір розпорядися своєю часткою у праві спільної власності на квартиру, подарувавши її відповідачці ОСОБА_1 , не мають правового значення для вирішення спору, оскільки не можуть бути підставою для позбавлення співвласника квартири - позивача права на користування нею. Також не суперечать положенням закону (стаття 383 ЦК України, стаття 150 ЖК України) дії позивача з реєстрації у спірній квартирі місця постійного проживання його неповнолітньої доньки, що також не може бути підставою відмови у заявленому ним позові.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки за наслідками перегляду апеляційної скарги рішення суду скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову, з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений останнім при зверненні з позовною заявою судовий збір у рівних частках - по 384 грн. 20 коп. з кожного. При цьому з огляду на результати розгляду справи сплачений відповідачкою судовий збір поверненню не підлягає

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приватним майном шляхом вселення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_3 , судовий збір з кожного по 384 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 17 березня 2020 року