Провадження № 2/219/1063/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2020 року м. Бахмут
Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Медінцевої Н.М.
за участю секретаря Петрейко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконкому Сіверської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
16 грудня 2019 року ОСОБА_1 , місце проживання якої: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , звернулася з позовом до ОСОБА_2 , місце проживання якого: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , місце проживання якого: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконкому Сіверської міської ради Донецької області, місцезнаходження якої: Донецька область, м. Сіверськ, вул. Центральна, 8, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що позивач є власником житловою квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є повнолітньою особою і племінником позивача та зареєстрований у її квартирі, ОСОБА_3 є малолітнім сином ОСОБА_2 та який також прописаний у квартирі позивача. З 2015 року відповідачі не проживають у квартирі позивача, а мешкають у РФ. Враховуючи, що у позивача з`явилися борги за житлово-комунальні послуги і вона бажає оформити субсидію, позивач вимушений звернутися до суду.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 січня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 09 годину 00 хвилин 13 лютого 2020 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу.
Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконкому Сіверської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 годину 00 хвилин 19 березня 2020 року, яке в подальшому було відкладено на 27 квітня 2020 року 09-20 годину із-за неявки відповідачів.
Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином: подав на адресу суду заяву, в якій він просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує.
Представник третьої особи також у судове засідання не з`явився, надав лист про те що просять розглянути справу у їх відсутність, враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_3 вони не можуть надати згоду на його позбавлення житла.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).
Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07 липня 1994 року, копією свідоцтва про право власності на житло від 10 вересня 1993 року, що також підтверджується копією технічного паспорту та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 04 жовтня 2019 року (а.с.18-21).
Згідно довідки (а.с.14) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2015 року не проживають (а.с.13), що підтверджує акт від 27 листопада 2019 року.
Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом ЖК УРСР).
У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
Статті 14, 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що держава забезпечує дітей правом на проживання, діти членів сім`ї наймача або членів його сім`ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Права неповнолітніх підлягають захисту на підставі п. 3 ст. 1 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей».
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.
У відповідності до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Враховуючи, що дитина відповідача була зареєстрована в належній позивачу квартирі за її згоди, а на даний час зареєстрована в житловому приміщенні, розташованому в іншій державі, разом зі своїми батьками, а тобто за їх згодою, суд вважає, що факт відсутності відповідачів у вищезазначеній квартирі понад один рік знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, що також і не заперечувалось відповідачем, які надали суду докази, підтверджуючі факт реєстрації малолітнього відповідача в іншому житловому приміщенні, з огляду на що суд вважає, що за відповідачами не може бути збережено право користування житловим приміщенням, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
За клопотанням позивача суд залишає судові витрати за ним не стягуючи їх з відповідача.
Керуючись статтями 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконкому Сіверської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити у повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , особами, які втратили право користування житловою квартирою загальною площею 75,14 кв.м., житловою площею 48,88 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, згідно якого процесуальні строки, визначені ст. 354 ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), для апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Н.М.Медінцева