УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Лях М.Ю., при секретарі Хомінської Т.В., розглянувши заяву Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. про накладення арешту у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва Олександра Сергійовича, боржник ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 про визначення частки із спільного майна для звернення стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Семендяєв О.С. звернувся до суду із поданням, в якому просить визначити частки боржника ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_3 з метою звернення на нього стягнення в рамках виконавчого провадження №55967726. Разом з поданням, приватний виконавець подав заяву про накладення арешту шляхом накладення заборони відчуження 1/2 частини квартири загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 17,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; 2/3 частини квартири загальною площею 57,4 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , до вирішення по суті подання приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяева О.С. про визначення частки із спільного майна для звернення стягнення та набрання судовим рішенням законної сили. Також, просив заборонити органам державної реєстрації прав власності вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вищевказаного майна. В обґрунтування вказаної заяви приватний виконавець зазначає, що враховуючи відсутність іншого майна, зареєстрованого за боржником, що унеможливлює виконання судового рішення, стягнення має бути звернутим на зазначене майно боржника, яке перебуває у спільній сумісній власності з його дружиною ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 31.08.2020 року подання прийнято до розгляду та призначено до розгляду.

Суд, перевіривши доводи, викладені в заяві про накладення арешту, дослідивши додані документи, приходить до наступного.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має право звернутися до суду.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому, під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Отже, невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам. Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення. Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку. Заходи щодо забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що станом на теперішній час 2/3 частини квартири загальною площею 57,4 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_3 , яка не є стороною у справі.

За вказаних обставин, у суду відсутні правові підстави зобов`язувати особу, якій не належить право власності на вищезазначене майно, у забороні на його відчуження.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 N9, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У зв`язку з вищенаведеним, враховуючи, що дійсний власник нерухомого майна не є стороною у справі, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про накладення арешту через наявність вищенаведених обставин.

На підставі наведеного, керуючись статтями 81, 149-153, 260,261, 353 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. про накладення арешту - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду першої інстанції протягом п`ятнадцяті днів з дня складання ухвали.

Суддя