Дата документу 15.05.2020
Провадження № 2/937/1498/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2020 року Мелітопольський міськрайонний суд у складі:

головуючого - судді Юрлагіної Т.В.,

за участю секретаря - Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Гідромаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 26 лютого 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення на його користь заробітної плати у розмірі 21709 гривень 77 копійок, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 152557 гривень 44 копійки, а також компенсацію моральної шкоди у розмірі 20000 гривень 00 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.11.2003 позивач влаштувався на роботу в Мелітопольський завод «Гідромаш» на посаду електромонтера і працював там до 23.04.2018. Наказом №36-К від 23.04.2018 його було звільнено з даного підприємства на підставі п.2 ст.38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14 років. При звільненні видано трудову книжку. На день звільнення підприємство нарахувало йому заробітну плату за період з 01.09.2017 до 30.04.2018 в сумі 21709,77 гривень, але у зв`язку з відсутністю грошових коштів на рахунку відповідача у її виплаті йому було відмовлено. На підставі вимог ст. 117 КЗпП на день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку при звільненні складає 152557,44 гривень (8172,88 гривень - фактична заробітна плата за останні два місяці роботи : 36 днів - кількість фактично відпрацьованих робочих днів за останні два місяці роботи = 227,02 - розмір середньоденної заробітної плати х 672 дні /кількість днів затримки/).

Позивач у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, визнав загальний розмір заборгованості по заробітній платі, не визнав середній заробіток та моральну шкоду, оскільки вважає що позивач умисно затягнув строки звернення до суду з позовом на підставі чого слід відмовити. Розмір середнього заробітку зазначений в довідці визнав, зазначивши, що середній заробіток зазначений в позові без врахування необхідних податкових відрахувань.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що позивач 11.11.2003 на підставі наказу №29-К від 19.11.2003 був прийнятий на роботу в Мелітопольський завод «Гідромаш» на посаду електромонтера, про що свідчить додана до матеріалів справи копія трудової книжки позивача (а.с.10).

Наказом №36-К від 23.04.2018 позивача звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14 років на підставі п.2 ст.38 КЗпП (а.с.10).

Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належну оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, право на своєчасне отримання заробітної плати є одним із найважливіших соціально-трудових прав громадян, яке забезпечує можливість реалізації людиною основоположних прав, зокрема, права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48 Конституції України). Зазначеному праву кореспондує обов`язок роботодавця здійснювати своєчасну оплату праці в порядку і строки, передбачені законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що всупереч вищезазначеному, з боку відповідача було допущено порушення трудових прав позивача, а саме права на своєчасне отримання заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, на день звільнення підприємство нарахувало позивачеві заробітну плату за період з 01.09.2017 до 30.04.2018 в сумі 21709,77 гривень, про що свідчить додана до матеріалів справи довідка про стан заборгованості (а.с.11).

У зв`язку з відсутністю грошових коштів на рахунку відповідача у виплаті вказаної заборгованості позивачу було відмовлено, що також не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні.

На сьогодні відповідач не здійснив повного розрахунку із звільненим працівником.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять компенсаційні виплати. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та проводиться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З розрахунку, наданого відповідачем, вбачається, що за останні два календарні місяці перед звільненням, позивачу нараховано заробітну плату: березень 2018 - 5452,44 гривні, квітень 2018 - 2720,44 гривень.

На підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньоденною заробітною платою позивача є: 8172,88 гривень - фактична заробітна плата за останні два місяці роботи : 36 днів - кількість фактично відпрацьованих робочих днів за останні два місяці роботи = 227,02 - розмір середньоденної заробітної плати.

Кількість робочих днів, що припадають на час затримки виплати заробітної плати складає 672 днів. Отже, сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати становить: 227,02 - розмір середньоденної заробітної плати х 672 дні - кількість днів затримки = 152557,44 гривень.

На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати, а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із ним при звільненні, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Посилання представника відповідача щодо відсутності його вини у несвоєчасному розрахунку з позивачем суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

З огляду на наведене, доводи представника відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від падіння об`ємів виробництва, відсутності замовлень продукції, суд вважає безпідставними та не бере до уваги.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, примусове стягнення заробітної плати), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати заробітної плати, а має самостійне юридичне значення.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачеві протягом декількох місяців, з порушенням строків, встановлених чинним законодавством, не виплачувалась заробітна плата.

В обґрунтування позовних вимог позивач в судовому засіданні зазначав, що дії відповідача з невиплати йому заробітної плати поставили його у скрутне становище, унеможливили забезпечення нормального існування його та членів його сім`ї, а також зумовило необхідність після повного робочого дня шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування.

Суд вважає, що неотримання заробітної плати протягом декількох років завдало позивачу душевних страждань, оскільки вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, змусило вдатися до пошуку способів матеріального забезпечення себе та своєї сім`ї, для реалізації свого права на достатній життєвий рівень. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заподіяної моральної шкоди суд вважає цілком законними та обґрунтованими.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодування позивачеві з боку відповідача, суд враховує обставини порушення трудових прав позивача, умови, що сприяли таким обставинам, поведінку відповідача, ступень душевних страждань позивача. З урахуванням зазначених обставин справи, виходячи із принципів розумності, зваженості та справедливості, суд вважає, що позивачеві за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 1000 грн.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути витрати за сплату судового збору в розмірі 1681 гривні 60 копійок.

У зв`язку з тим, що позивач при зверненні до суду з позовною заявою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 840,8 гривень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 89, 141, 263-265, 274 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Гідромаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» (м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, буд. 191, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 21709 (двадцять одна тисяча сімсот дев`ять) гривень 77 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 152557 (сто п`ятдесят дві тисячі п`ятсот п`ятдесят сім) гривень 44 копійки, заподіяну моральну шкоду у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок, з обов`язковим перерахуванням до державного бюджету сум податків та зборів, нарахованих з даної суми у розмірах та порядку, встановлених чинним законодавством.

Стягнути з Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» (м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, буд. 191, ) на користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: Т.В.Юрлагіна