Номер провадження: 22-ц/813/6689/20
Номер справи місцевого суду: 522/2954/16-ц
Головуючий у першій інстанції Тарасов А.В
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Тарасова А.В. 18 травня 2017 року у м. Одеса,-

встановила:

У лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 1-2).

В обґрунтування позову ПАТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір від 06 липня 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 отримав у строк до 05 лютого 2012 року кредит в сумі 28 224,66 доларів США, який зобов`язався повернути в порядку та строки, встановлені договором. В якості забезпечення виконання зобов`язання між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були укладені договори поруки, за якими вказані особи зобов`язались нести солідарну відповідальність за виконання грошового зобов`язання з боку ОСОБА_1 . У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору та договорів поруки з боку відповідачів, виникла заборгованість в загальному розмірі 2 216 371,85 гривень, які позивач просив стягнути з відповідачів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року провадження в частині вимог до ОСОБА_3 по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито (т. 2 а.с. 10).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено (т. 2 а.с. 18-20).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що платежі за договором за період з 26 травня 2016 року по 02 листопада 2016 року були здійснені не відповідачами, а шляхом списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів в порядку п. 2.3.5 кредитного договору. Таким чином, представник апелянта вважає перерваним перебіг строку позовної давності, у зв`язку з чим не застосовуються наслідки спливу строку позовної давності. Крім того, апелянт має право на стягнення заборгованості по процентам з відповідачів. Також Банк вказує, що, оскільки ОСОБА_2 не подавала до суду заяву про застосування строку позовної давності, тому у суду були відсутні правові підстави для відмови у стягненні з неї заборгованості (т. 2 а.с. 23-26).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ODA0AE00000010, згідно умов якого, позивач надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 28 224, 66 доларів США, на термін до 05 липня 2012 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язання, позивач уклав договори поруки з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно яких останні зобов`язались відповідати за належне виконання зобов`язання з боку ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 систематично порушував умови кредитного договору, в частині повернення грошових коштів, у зв`язку з чим, у відповідачів виникла заборгованість в розмірі 2 216 371,85 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , провадження по справі відносно позовних вимог до нього було закрито.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на невиконання відповідачами положень договору в частині сплати процентів та кредиту, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано застосував правила строків позовної давності.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Кредитний договір було укладено 06 липня 2007 року у строк до 05 лютого 2012 року. Банк звернувся до суду із позовом 17 лютого 2016 року, при цьому, судом було встановлено, що останній платіж за вищезазначеним договором був здійснений ОСОБА_1 29 квітня 2010 року, що підтверджується випискою по руху грошових коштів з 06 липня 2007 року по 13 січня 2017 року.

У апеляційній скарзі представник Банку посилається на те, що платежі за договором за період з 26 травня 2016 року по 02 листопада 2016 року були здійснені не відповідачами, а шляхом списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів в порядку п. 2.3.5 кредитного договору. Таким чином, представник апелянта вважає припиненим перебіг строку позовної давності, у зв`язку з чим не застосовуються наслідки спливу строку позовної давності.

Дійсно, згідно п.2.3.5 Кредитного договору, позивач має право списувати з рахунків боржника грошові кошти у випадку прострочення платежів за договором кредиту.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку, коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто, коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Довід апеляційної скарги Банку про те, що позовна давність переривалася договірним списанням коштів з травня 2016 року по 19 квітня 2017 року колегія суддів відхиляє, оскільки договірне списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання.

Необґрунтованим є також довід апеляційної скарги Банку про те, що апелянт має право на стягнення заборгованості по процентам, оскільки враховуючи, що Банком пропущено строк позовної давності для звернення до суду, то останній втратив право на стягнення заборгованості взагалі, у тому числі і по процентам з боржника.

Одночасно, колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції невірно обґрунтовано правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 яка, згідно договору поруки від 06 липня 2007 року, зобов`язалась відповідати за належне виконання зобов`язання з боку ОСОБА_1 .

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, як умови чинності поруки, необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 61-5098св17.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Договором поруки, укладеним 06 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 визначено, що він діє протягом п`яти років з дня повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що ними встановлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Тому, у банка виникло право протягом шести місяців з дня закінчення строку дії Договору кредиту - 05 лютого 2012 року, звернутися до суду з відповідним позовом до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Із згаданим позовом до боржника та поручителя банк звернувся лише 17 лютого 2016 року, тобто поза межами встановленого строку.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не подавала до суду заяву про застосування строку позовної давності, а тому у суду були відсутні правові підстави для відмови у стягненні з неї заборгованості, є безпідставними в вище викладених підстав, адже відповідач є поручителем у кредитному договорі, правовідносини між сторонами регулюються нормами частини четвертої статті 559 ЦК України, і, з огляду на преклюзивний характер строку поруки, закон не вимагає від поручителя подачі заяви про застосування строків позовної давності.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши часткову невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення змінює в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Керуючись ст. 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст.390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року - змінити в частині обгрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 08 травня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе