Номер провадження: 22-ц/813/1265/20
Номер справи місцевого суду: 520/409/16-ц
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Київський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника на частину будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в січні 2016 року звернувся до суду з вимогами: постановити рішення, яким перевести на нього права та права та обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_1 на належні йому 49/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; зменшити суму боргу, що за виконавчим листом №1512/16803/2012 від 06.12.2013 року підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на суму вартості 49/100 домоволодіння (частин об`єкту), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_1 на 49/100 домоволодіння (частин об`єкту) за вказаною адресою.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2013 року у цивільній справі №1512/13858/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, на користь ОСОБА_2 стягнено з ОСОБА_1 116700 доларів США, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення складало 932 783 грн. 10 коп.

Рішення набрало законної сили 06 листопада 2013 року.

06 грудня 2013 року Київський районний суд м. Одеси видав виконавчий лист за №1512/16803/2012 на примусове виконання зазначеного судового рішення.

Постановою державного виконавця Першого Київського ВДВС від 11.12.2016р. відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1512/13858/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 936 002,1 грн.

До сьогодні рішення суду ОСОБА_1 не виконано.

Посилаючись на положення ст.ст. 366, 371 ЦК України ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом і вимагає перевести на нього права та обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_1 на належні йому 49/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ; зменшити суму боргу на суму вартості 49/100 домоволодіння (частин об`єкту), яка за звітом оцінювача складає 42224 дол.США (або 1178207 грн станом на листопад 2018 року); припинити право власності ОСОБА_1 на 49/100 домоволодіння АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на відсутність у боржника іншого, крім 49/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , не визнаючи позовні вимоги ОСОБА_2 , у запереченнях, наданих до суду 19 квітня 2016 року, посилався на те, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2013 року ОСОБА_1 є власником 49/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на 49/200 частин домоволодіння здійснена державним реєстратором 05 лютого 2016 року. На думку відповідача, вимоги ОСОБА_2 про переведення прав і обов`язків співвласника-боржника на частину домоволодіння є незаконними, тому як позивач фактично вимагає змінити спосіб виконання судового рішення і замінити грошове стягнення на майнове.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Переведено на ОСОБА_2 права та обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_1 належні йому 40/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . Зменшено суму боргу в розмірі 116700 дол. США (що дорівнювало 932783 грн), яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на суму вартості 49/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 на 21112 дол.США (що дорівнює 589104 грн). Припинено право власності ОСОБА_1 на 49/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . В іншій частині позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн 60 коп. Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1178 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване заочне рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким в задоволенні позову про переведення прав власності та обов`язків співвласника-боржника на частину будинку відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що законом не передбачено такий захист цивільного права як визнання права власності на майно боржника за його грошовими зобов`язаннями, в тому числі і на стадії виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

14 вересня 2020 року до Одеського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що він є людиною похилого віку (67 років) та як законослухняний громадянин дотримується умов карантину, а саме самоізоляцї.

Розглянувши вказану заяву, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.

Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом касаційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мають повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при апеляційному розгляді, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Судова колегія враховує, що постановою Кабінету Міністрів від 11 березня 2020 року у справі №211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12 березня 2020 року по 31 жовтня 2020 року (в редакції на момент ухвалення рішення) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів №343 від 04.05.2020р. відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів №392 від 20.05.2020р. запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції, статті 2 Цивільного процесуального кодексу одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Апеляційний суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Окрім того колегія суддів зазначає, що положення нормативно-правових актів щодо самоізоляції осіб віком від 60 років на момент подання вказаного клопотання втратило чинність.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стаття 371 ЦК України передбачає, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

З матеріалів справи вбачається, що 15 грудня 2015 року ОСОБА_2 направив відповідачу лист, в якому на підставі ст.ст. 366, 371 ЦК України просив повідомити його про наявність згоди на виділ частки домоволодіння, що належить ОСОБА_1 , для звернення на неї стягнення, про наявність згоди на продаж належної йому частки домоволодіння іншим співвласникам та про наявність згоди та можливості придбати частку належної ОСОБА_1 з направленням суми продажу на погашення боргу на його ОСОБА_2 користь.

Відповідач звернення ОСОБА_2 залишив без уваги.

Згідно із роз`ясненнями п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Рішенням Київського районного м. Одеси від 27 травня 2013 року у цивільній справі №520/5062/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 49/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя і за дружиною ОСОБА_6 визнано право власності на 49/200 частин домоволодіння, що складаються з 1/2 частин помешкань в літ. «А»: 2-1 житлова площею 19,5 кв.м., 2-2 житлова площею 17,9 кв.м., 2-3 коридор площею 8,3 кв.м., 2-4 підсобне площею 7,6 кв.м., 2-5 санвузол площею 4,8 кв.м., 2-6 кухня площею площею 27,2 кв.м., загальною площею 85,3 кв.м., в тому числі житловою 37,4 кв.м., з господарських споруд гараж літ. «У», навіс літ. «Ф», сарай літ. «Т», сарай літ. «Ц», вбиральня літ. «Х», навіс літ. «Ж».

Ухвалою суду по даній справі призначено будівельно-технічну експертизу з питань наявності технічної можливості виділити в натурі 49/200 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 в самостійний об`єкт нерухомості. Ухвала суду експертною установою повернена без виконання з підстав невиконання клопотання експерта про надання додаткових документів і відсутності можливості обстежити домоволодіння.

Разом з тим, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року по справі №520/5109/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про припинення спільної часткової власності, виділення в окреме домоволодіння, визнання права власності, визнання права користування земельною ділянкою встановлено відсутність технічної можливості виділити зазначену частину домоволодіння в окремий самостійний об`єкт нерухомості.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності технічної можливості виділити в натурі 49/200 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 .

Сторона позивача надала до суду звіт про визначення ринкової вартості 49/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , виготовленим 13.11.2018р. ТОВ «Росла» (т. 2, а.с. 45-60).

Згідно із звітом ринкова вартість 49/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 на день складання звіту дорівнює 42224 дол.США (або за курсом НБУ 1178207 грн), відповідно 1/2 від 49/100 вартує 21112 дол.США (або 589104 грн).

Суд першої інстанції дослідив матеріали виконавчого провадження ВП №41198494 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та вірно встановив, що за боржником ОСОБА_1 зареєстровані транспортні засоби: ВАЗ 2101, 1977 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , і NISSAN PULSAR, 1984 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , місцезнаходження яких невідоме, державним виконавцем транспортні засобі оголошені в розшук (т. 1, а.с. 97-139).

На час вирішення даної справи відомості про місцезнаходження автотранспортних засобів так і не встановлено. Таким чином, іншого майна, окрім частини в домоволодінні АДРЕСА_1 за боржником ОСОБА_1 не зареєстровано.

Разом з тим, доводи представника позивача про належність ОСОБА_1 49/200 частин і 49/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 не відповідають фактичним обставинам по справі. Матеріали справі свідчать про належить ОСОБА_1 на праві власності 49/200 частин житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

При вищенаведених обставинах, суд першої інстанції вірно вважав позов ОСОБА_2 про переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника ОСОБА_1 на 49/200 частин житлового будинку з господарськими спорудами підлягають задоволенню відповідно до положень ст. 366 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 243,6 грн (т. 1, а.с. 3), на користь держави 1178 грн.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Судова колегія зазначає, що посилання скаржника на те, що законом не передбачено захист цивільного права як визнання права власності на майно боржника за його грошовими зобов`язаннями, в тому числі і на стадії виконання судового рішення, ґрунтуються на неправильному трактуванні норм діючого законодавства, зокрема скаржником не враховано застосування положень ст.ст. 366, 371 ЦК України.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк