Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 521/18365/15-ц

провадження № 61-18573св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс»,

третя особа - Головне управління Держпраці в Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року у складі судді Гуревського В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс», третя особа - Головне управління Держпраці в Одеській області, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення витрат для обладнання автомобіля, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем та займав посаду комерційного директора у ТОВ «Морський будівельний комплекс». Зазначав, що 17 червня 2015 року відбулось фактичне відсторонення його від роботи, а 19 серпня 2015 року йому стало відомо, що його звільнили з роботи на підставі пункту 1 частини першої статі 40 КЗпП України. Вважав звільнення незаконним та зазначав, що йому не було виплачено вихідної допомоги, за лікарняним, за невикористані відпустки та інші соціальні виплати та компенсації. Також зазначав, що йому не були компенсовані витрати в розмірі 13 240,00, які він витратив для обладнання службового автомобіля.

Порушення відповідачем норм трудового законодавства призвело до моральної шкоди, яку він зазнав внаслідок знущання, створення негативної обстановки, що призвело до погіршення здоров`я, позбавлення умов перебування на роботі, незаконним не допуском на робоче місце, незаконним звільненням з роботи, невидачею трудової книжки.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати незаконним наказ директора ТОВ «Морська будівельна компанія» від 17 серпня 2015 року № 20, яким його звільнено з роботи; визнати, що звільнення ОСОБА_1 з посади комерційного директора ТОВ Морська будівельна компанія» підставі пункту 1 частини першої статі 40 КЗпП України, здійснено з порушенням вимог діючого законодавства. Стягнути з ТОВ «Морська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 витрати у розмірі 13 240,00 грн на ремонт службового автомобіля. Стягнути з ТОВ «Морська будівельна компанія на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням трудового законодавства, так як у ТОВ «Морський будівельний комплекс» відбулися зміни в організації виробництва і праці і скорочення штату, що призвело до вивільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при вирішенні даного спору порушили норми матеріального права, не застосувавши до правовідносин статті 42, 49-2 КЗпП України щодо переважного права працівника з більш високою кваліфікацією на залишенні на роботі та обов`язку роботодавця запропонувати наявні на підприємстві посади, не лише на час повідомлення про скорочення штату, а всі інші посади, які з`явились протягом часу до дня видання наказу про звільнення позивача. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації власних витрат на службовий автомобіль, суди не послались на жодну правову норму і не застосували до правовідносин норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме: статті 1158-1160 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суди не приділили обґрунтуванню своєї відмови, або встановленим підставам, жодного абзацу судового рішення.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2020 року ТОВ «Морський будівельний комплекс» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що рішення судів є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді комерційного директора ТОВ «Морський будівельний комплекс» з 01 липня 2006 року.

17 червня 2015 року Директором ТОВ «Морський будівельний комплекс» був виданий наказ № 8 про скорочення штату працівників ТОВ «МБК» - посади комерційного директора.

17 червня 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про скорочення штату працівників ТОВ «МБК» та надано для підписання персональне попередження про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників.

ОСОБА_1 17 червня 2015 року відмовився від ознайомлення з наказом, про що був складений відповідний Акт.

При ознайомленні ОСОБА_1 17 червня 2015 року з наказом про скорочення штату працівників ТОВ «МБК», ОСОБА_1 було запропоновано роботу у ТОВ «Морський будівельний комплекс» на посаді охоронця, комірника. Позивач відмовився поставити підпис на підтвердження отримання персонального попередження про наступне звільнення та в ознайомленні із запропонованими посадами охоронця та комірника, про що було складено відповідний Акт про відмову поставити підпис в складі заступника директора Яковенка І. А. , юрисконсульта Колесникова К. Г .

Актами від 14 липня 2015 року була зафіксована відмова ОСОБА_1 від запропонованої вакантної посади менеджера з постачання, а 24 липня 2015 року від посади менеджера з продажу.

18 серпня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади комерційного директора у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 17 серпня 2015 року № 20.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі визначено у статтях 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства та процедури звільнення у зв`язку із скороченням чисельності штату роботодавця. Позивача було завчасно попереджено про наступне звільнення, запропоновано вакантні посади, які існували на момент звільнення, від яких позивач відмовився. Позивач не довів, що його звільнення було незаконним, а роботодавцем порушено процедуру його звільнення. Враховуючи відсутність підстав для визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення на роботі, суди правильно вважали, що позов в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставним. Вимога про стягнення витрат на утримання автомобіля обґрунтовано визнана судом недоведеною.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), які з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська