ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/301/20 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Бершадська Г. В., Ткач О. І.,

за участю секретаря Іванюта О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 598/538/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року, ухваленого суддею Черніцька І.М., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та процентів за договором позики.

Позов обґрунтовували тим, що 30 липня 2018 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передали ОСОБА_1 терміном на шість місяців з дня підписання розписки грошові кошти у розмірі 1900 доларів США, а останній отримав від них ці грошові кошти, і зобов`язався повернути їх у визначений строк. На підтвердження укладення договору позики та всіх його істотних умов ОСОБА_1 30 липня 2018 року власноручно написав розписку.

Також сторони погодили, що за кожен день прострочення повернення грошових коштів відповідач зобов`язується сплачувати штрафні санкції в розмірі 5% відсотків від суми позики за кожний день прострочення.

ОСОБА_1 у встановлений в розписці строк грошові кошти не повернув і зобов`язання за договором позики не виконав.

Загальна сума заборгованих коштів за прострочення повернення позики в період з 30 січня 2019 pоку до 01 травня 2019 pоку становить 227 000 грн. 00 коп. (розрахунок: 1 900 доларів США*5% * 97 днів = 8550 доларів США * 26 грн. 55 коп. = 227 000 грн. 00 коп).

Позивачі просили стягнути з відповідача суму позики в розмірі 50445 грн. та проценти за прострочення повернення - 227 000 грн.

27 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із зустрічним позовом про визнання договору позики від 30 липня 2019 року недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що договір позики з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладав та гроші у розмірі, зазначеній в розписці від них не отримував.

Крім того вказував, що розписка не може бути належним доказом укладення договору позики, оскільки договір не був укладений в письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 ЦК України), за наданою розпискою неможливо ідентифікувати особу, яка отримала кошти, надана розписка не містить істотних умов договору позики - ціни договору, умови повернення коштів, реквізити сторін для ідентифікації, в розписці визначена валюта - американський долар, що є порушенням законодавства та підставою для визнання договору позики недійсним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року вирішено: «Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) в рівних частках борг за договором позики від 30 липня 2018 року у розмірі 1900 доларів США, на користь кожного по 950 доларів США та 5 процентів від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання у розмірі 8550 доларів США, на користь кожного по 4275 доларів США за період з 31 січня 2019 року по 01 травня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 сплачений судовий збір по 1387 грн. 22 коп. на користь кожного.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики залишити без задоволення.»

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2018 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи і дослідив докази у справи.

Зазначає, що гроші від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не отримував і зобов`язань в нього перед ними немає (стаття 1051 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян повинен був бути вчинений виключно у письмовій формі, а тому посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на те, що між нами був укладений усний договір позики є нікчемним.

Розписка не є договором позики і не може з ним ототожнюватись, як і не може бути підтвердженням письмової форми договору позики.

Наявність розписки однозначно не підтверджує існування договору позики, оскільки у ній відсутні істотні умови та реквізити сторін, за якими можна було б ідентифікувати сторони і місце вчинення, зокрема: не вказано місце вчинення, не вказано дійсних даних боржника, а саме: ідентифікаційний код, паспорт громадянина України, коли і ким виданий, адресу реєстрації та проживання. Це унеможливлює ідентифікувати осіб, про кого саме йдеться у вказаній розписці.

Також вказана розписка не містить і інших істотних умов, а саме: не визначені умови, в який спосіб, з якою періодичністю, в який час має відбуватись погашення заборгованості. Вказано про 6 місяців з дня «написання розписки», про те не зазначено про передачу грошей, їх місце і дату.

Звертає увагу на те, що у вказаній розписці визначена валюта - американський долар, що є порушення законодавства України і є ще однією підставою для визнання договору позики від 30 липня 2018 року.

Крім того, не погоджується з рішенням суду про стягнення 8550 доларів США, як 5% від суми боргу за кожен день прострочення, оскільки в такому випадку неустойка значно перевищує суму боргу і ставить його у скрутне становище.

Просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2019 року скасувати і постановити нове, яким у позові відмовити, а його позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір позики від укладений 30 липня 2018 року.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подавши в апеляційній скарзі клопотання про розгляд справи без його участі.

Позивачі та їх представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, представник надіслав заяву про розгляд без участі сторони.

Також заявив, що у випадку, якщо в суду будуть якісь сумніви щодо тих чи інших доказів або обставин у справі, з`ясування яких потребує присутності сторінка їх представників, просив і з врахуванням карантинних заходів, відкласти розгляд даної справи на інший день, але не швидше 12 травня 2020 року.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних матеріалів справи та доводів сторін викладених в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом першої інстанції на підставі поданих письмових доказів вірно встановлені наступні обставини справи.

30 липня 2018 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого відповідач ОСОБА_1 отримав у борг кошти в розмірі 1900 доларів США строком на шість місяців з дня підписання розписки.

На підтвердження укладення договору позики та всіх його істотних умов ОСОБА_1 30 липня 2018 року власноручно написав розписку.

Крім того, в розписці передбачена відповідальність за прострочення повернення грошових коштів: 5% від суми позики за кожний день прострочення.

У встановлений в розписці строк відповідач ОСОБА_1 гроші не повернув.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Факт невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за написаною ним власноручно розпискою з повернення грошових коштів підтверджується також наявністю боргового документа у кредиторів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а не у боржника, як це передбачено положеннями статті 545 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції вірно визначив правову природу укладеного договору, в результаті чого дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли зобов`язання за договором позики.

Доводи ОСОБА_1 про те, що в розписці відсутні істотні умови договору, спростовуються змістом розписки, в якій вказані прізвища, імена та по батькові кредиторів та боржника, дата складення розписки - 30.07.2018р., сума боргу - 1900 доларів США, термін виконання - 6 місяців з дня написання розписки, а також відповідальність боржника за невиконання взятих зобов`язань.

Також є безпідставними доводи відповідача, про те, що в розписці відсутня ідентифікація позичальника. Докази того, що борговий документ складено та підписано іншою особою, а не відповідачем - до якого заявлено позов, суду не надано.

Крім того, суд вірно дійшов висновку про те, що укладення договору у валюті не суперечить чинному законодавству.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу правових норм (стаття 193, частина четверта статті 524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті") можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верхового Суду у справі від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Таким чином, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та в частині стягнення з нього 1900 долів США боргу є законним та обґрунтованим.

У той же час колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 відсотків, у розмірі обчислених згідно складеної розписки.

Задовольняючи в цій частині позовні вимоги, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи відповідальності, встановленої у розписці за порушення зобов`язання повернути позику.

Задовольняючи ці вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування і стягнення 5 процентів за кожний день прострочення є відповідальністю, яка наступає в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, з підстав якої був заявлений позов.

Колегія суддів з цими висновками не може погодитись виходячи з наступного.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Так статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Така ж правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верхового Суду у справі від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Позивачі не довели належними доказами те, що зобов`язання боржника сплатити п`ять процентів від суми позики за кожний день прострочення, що в підсумку за три місяці прострочення перевищує основний борг позики понад чотири рази, має компенсаційний, а не штрафний характер.

При цьому, в позовній заяві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самі визначили правову природу відповідальності в розписці за прострочення виконання грошового зобов`язання, як «штрафні санкції».

Крім того, відповідач ОСОБА_1 , який склав розписку, в апеляційній скарзі визначив правову природу відповідальності за порушення грошового зобов`язання як пеню.

Таким чином, суд першої інстанції помилково ототожнив відповідальність передбачену відповідачем у розписці з відповідальністю, що наступає відповідно до правил ч. 2 ст. 625 ЦК України, і на підставі цієї норми безпідставно поклав в основу розрахунку п`ять процентів за кожний день прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що вимогу про сплату процентів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявили з підстав передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає, що позов у цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми за період з 31 січня 2019 pоку до 01 травня 2019 pоку.

При обрахунку трьох процентів річних колегія суддів бере за основу прострочену суму - 1900 доларів США та кількість днів прострочення - 91.

Отже, три поценти річних за 91 день прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 1900 доларів США становить 14,21 долара США (1900 х 91 х 3 : 100 : 365).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи но новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ціна позову становить 227000 грн.

Позивачами при поданні позовної заяви сплачено 2774,45 грн.

Задоволені вимоги позивачів складають 27,35 процентів від всієї оспорюваної суми.

Таким чином, відповідачу слід зменшити суму судового збору, стягнутого на користь позивачів до 758,81 грн. (2747,45 х 27.35%), тобто по 379,40 грн. на кожного позивача.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Тернопільський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року в частині стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках 5 процентів від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання у розмірі 8550 доларів США, на користь кожного по 4275 доларів США за період з 31 січня 2019 року по 01 травня 2019 року, скасувати і в цій частині постановити нове рішення..

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) в рівних частках 3% річних від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання у розмірі 14.21 доларів США, на користь кожного по 7,1 доларів США за період з 31 січня 2019 року по 01 травня 2019 року.

Рішення суду в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши розмір стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 сплачений судовий збір з 1387 грн. 22 коп. до 379,40 грн. на користь кожного.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 30 квітня 2020 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Бершадська Г.В.

Ткач О.І.