Справа№938/30/20
Провадження № 2/938/79/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 квітня 2020 року селище Верховина, Верховинський район, Івано-Франківська область
Верховинський районний суд Івано-Франківської області
в складі: головуючого судді Бучинського А.Б.,
з участю секретаря судового засідання Ласкурійчук С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим, приміщенням, а саме - житловим будинком АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що йому належить житловий будинок в АДРЕСА_2 . АДРЕСА_2 даному житловому будинку, крім нього зареєстрований також відповідач, який являється сином його колишньої дружини, однак фактично, вже понад десять років в зазначеному будинку той не проживає. Реєстрація відповідача в будинку, перешкоджає йому на власний розсуд вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. А тому просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 20.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 23.03.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подав заяву про розгляд справи без його участі. Не заперечив проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання належним чином повідомлявся, причин неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав.
Оглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд ухвалює судове рішення про таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, з`ясовано, що позивачем пред`явлено до суду негаторний позов з підстав, визначених ст. ст. 319, 391 ЦК України. Саме тому він просить усунути порушення, як власнику, у користуванні житловим будинком з боку відповідача шляхом визнання такого, втратившим право на житло.
При цьому суд виходить з того, що підстава позову обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах. Тому підставами позову, які згідно ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини.
Правом на негаторний позов наділений в тому числі власник, що володіє річчю, але позбавлений можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач у такому спорі виступає особа/особи, що своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння).
Однак, як встановлено в ході судового розгляду позивач на даний час не являється власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 -1 з приводу користування яким він просить усунути перешкоди.
Зокрема, як вбачається із довідки виконавчого комітету Зеленської сільської ради, Верховинського району, Івано-Франківської області від 18.12.2019 №982 позивач ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 .
Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24.12.2019 №988, крім позивача у вказаному житловому будинку зареєстрований також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 24.12.2019 року, ОСОБА_2 за місцем реєстрації в с. Топільче не проживає з 2007 року по даний час .
Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до п.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року.
Відповідно до положень ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває права власності на доходи відучасті в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
Об`єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ст. 13 Закону).
Згідно зі ст. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що втратив чинність 22.02.1988 року, та з урахуванням Постанови від 26.08.1948 року Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року», кожен громадянин і громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок. Відповідно до п. 2 вказаної Постанови від 26.08.1948 року, земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків відводилися за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, вищевказаними Указом та Постановою від 26.08.1948 року визнавалося, що підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог законодавства.
Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність згідно з наказом Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, перша передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів в погосподарських книгах (п.20 Інструкції).
Виходячи із положень Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 115 від 19 січня 1976 року, реєстрація права власності на жилий будинок підтверджувалась саме записом в погосподарчій книзі.
Після набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення такого майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права.
Таким чином документами, що підтверджують право приватної власності на майно можуть бути, як записи у погосподарських книгах та видані на підставі цих записів довідки так і виписка з Держреєстру, однак позивачем таких документів до матеріалів позовної заяви не долучено.
На підставі наведеного суд приходить до висновку про те, що оскільки позивачем не надано доказів, які підтверджують, відповідно до вимог чинного законодавства, його право власності на вказаний житловий будинок, а тому у суду відсутні підстави вважати позивача власником спірного нерухомого майна, а тому і підстав для звернення із даним негаторним позовом у нього не може виникати. У зв`язку із наведеним в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю, судові витрати із відповідача у відповідності до положень ст.88 ЦПК України не стягувати.
Керуючись ст.ст.10-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354, 355, Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, суд, -
в задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд Івано-Франківської області або безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 04 травня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: Бучинський А.Б.