КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/7787/19 Головуючий у І інстанції Коробенко С.В.
Провадження №22-ц/824/5829/2020 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Установи «28 Управління начальника робіт» Міністерства оборони України - голови комісії з припинення ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Установи «28 Управління начальника робіт» про стягнення заборгованості за цивільно-правовим договором та штрафних санкцій,

УСТАНОВИВ:

у березні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Установи «28 Управління начальника робіт» про стягнення боргу за Цивільно-правовим договором від 01.06.2018 в сумі 6500 гривень, інфляційних втрат в сумі 488,67 гривень та 3%річних в сумі 127,68 гривень.

Вимоги мотивовані тим, що відповідно до цивільно-правового договору від 01.06.2018, укладеного між Установою «28 Управління начальника робіт» Міністерства оборони України та ОСОБА_2 остання виконала обумовлений сторонами обсяг робіт (здійснення діловодства та кадрової роботи на підприємстві), у зв`язку з чим сторони договору склали Акт виконаних робіт від 30.06.2018.

В той же час, передбачену договором винагороду за виконані роботи відповідач на користь позивача не сплатив, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість в розмірі 6500 гривень, яка з 20 липня 2018 року набула статусу простроченої.

У зв`язку з тим, що відповідач добровільно не виконує своїх зобов`язань, позивач просила стягнути з Установи «28 Управління начальника робіт» заборгованість в примусовому порядку, а також штрафні санкції передбачені ст. 625 ЦК України у вигляді 3% річних та втрат від інфляції за період з 20.07.2018 по 15.03.2019.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року позов було задоволено. Стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором від 01.06.2018року в розмірі 6500 гривень, а також штрафні санкції у вигляді 3% річних в сумі 127,68 гривень та інфляційних втрат в сумі 488,67 гривень. Стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь держави судові витрати в розмірі 768,40 гривень. Стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_2 витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 5400 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся голова ліквідаційної комісії Установи «28 Управління начальника робіт»Міністерства оборони України - ОСОБА_1 . Вважають рішення протизаконним, необґрунтованим та постановленим без повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що 27.04.2018 року за угодою сторін ОСОБА_2 була звільнена з роботи а посаді «Інспектор з кадрів» у Установі «28 Управління начальника робіт».

01.06.2018 року Установа «28 Управління начальника робіт» та ОСОБА_2 уклали цивільно-правовий договір про здійснення діловодства та кадрової роботи на підприємстві.

Відповідно до пункту 2.1. Договору, документом, який підтверджує виконання побіг, є підписаний Акт приймання-передачі робіт.

Згідно пункту 2.2 Договору по завершенню виконання робіт, передбачених п. 3.1.1 Договору, Сторона 2 (позивач) надає Стороні-1 Акт приймання-передачі виконаних робіт, який повинен містити наступні дані: найменування сторін, найменування та перелік виконаних робіт.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що за виконану роботу Сторона 1 (відповідач) сплачує Стороні 2 (позивачу) винагороду у розмірі, що визначений Актом виконаних робіт.

Відповідно до пункту 2.4. Договору, виплата винагороди здійснюється не пізніше 14 банківських днів після підписання Акту приймання - передання робіт.

Таким чином, умовами Договору визначено, що підставою для здійснення розрахунків між сторонами є підписаний Акт приймання-передачі робіт.

30.06.2018 року відповідачем було підписано складений та наданий позивачем відповідно до п.2.2 Договору Акт виконаних робіт, Пунктом 2 Акту Сторони визначили вартість виконаної роботи в розмірі 6500,00 грн.

Разом з тим, Акт був підписаний лише з боку відповідача, позивач Акт від 30.06.2018 року не підписала, підписаний екземпляр позивачу не повернула.

Скаржник зазначає, що оскільки Акт виконаних робіт від 31.05.2018 року не підписаний з боку виконавця (позивача) ОСОБА_2 , отже він не є первинним документом бухгалтерського обліку, так як не містить всіх необхідних реквізитів, визначених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.2.4., п. 2.5 Положення, а тому не може бути належним та достатнім доказом того факту, що зобов`язання виконувалися згідно умов укладеного договору та не може слугувати підставою для здійснення розрахунку з позивачем.

Долучені до матеріалів справи позивачем листи від 06.10.2018 року та 23.10.2018 року не містять доказів їх надсилання на адресу відповідача або інших даних про їх отримання Установою, а тому не є належним доказом факту звернення до відповідача щодо приймання виконаних робіт. Крім того, текст вказаних листів містить лише вимогу про здійснення розрахунку.

Таким чином, зміст доводів апеляційної скарги зводиться до відсутності в матеріалах справи доказів, підтверджуючих факт виконання позивачем робіт, оплату яких вона просить стягнути.

При цьому, скаржник вказує на безпідставне не застосування судом першої інстанції ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.2.4., п. 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене Наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р. (надалі - Положення), на підставі яких Акт виконаних робіт від 30.06.2018 року мав бути визнаний таким, що: складений з порушенням передбачених законом вимог; не є первинним документом бухгалтерського обліку, належним та достатнім доказом фіксування факту виконання зобов`язань за Договором позивачем; не є підставою для здійснення розрахунку з позивачем.

Вважає також, що судом першої інстанції протиправно застосовано при вирішені даного спору положення статей 610, ч.2 ст. 625 ЦК України.

Посилається також на необґрунтованість висновку суду щодо підтвердження позивачем відповідними доказами факту понесення нею витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення та наводить обставини на спростування доводів скарги. Так, на думку позивача, Акт виконаних робіт є належним підтвердженням виконання позивачем робіт за спірним Договором та виникнення у Відповідача зобов`язань з оплати. Звертає увагу на помилковість тверджень відповідача щодо необхідності застосування до даних правовідносин Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, зазначає, що суд обґрунтовано задовольнив вимогу щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які були підтверджені належними доказами.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони підтверджені належними доказами та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновками погоджується.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 червня 2018 року між Установою «28 Управління начальника робіт» Міністерства оборони України та ОСОБА_2 був укладений цивільно-правовий договір, згідно з яким позивачка взяла на себе зобов`язання виконувати роботи, передбачені умовами п.3.1.1 Договору (Діловодство Установи та кадрова робота), а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити виконані роботи.

Строк дії договору обумовлений сторонами до 30 червня 2018 року.

Встановлено, що 30 червня 2018 року був складений Акт виконаних робіт, який підписаний ТВО начальника Установи «28 Управління начальника робіт», згідно з яким відповідач підтвердив виконання Позивачкою переліку робіт на загальну вартість в розмірі 6500,00 гривень.

Підпис ОСОБА_2 , який би підтверджував факт оплати робіт, на Акті виконаних робіт відсутній. (а.с. 14)

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до Розділу 2 Договору документом, який підтверджує виконання робіт, є підписаний сторонами Акт приймання-передачі робіт. За виконану роботу Сторона-1 сплачує Стороні-2 винагороду у розмірі, що визначений Актом виконаних робіт. Виплата винагороди здійснюється частинами, але не пізніше 14 банківських днів після підписання Акта приймання-передачі робіт.

Згідно з пунктом 3.2.1 Договору, Сторона-1 зобов`язана прийняти та оплатити Стороні 2 роботу, передбачену пунктом 3.1.1. Договору, в розмірі та в терміни, встановлені Договором.

На підтвердження виконання робіт, передбачених Договором, позивачем було надано суду Акт виконаних робіт до цивільно-правового договору від 30 червня 2018 року, підписаний ТВО начальника Установа «28 Управління начальника робіт» Геращенко В.І., скріплений печаткою Установи.

Відповідно до пп. 1,2 Акту Сторона 2 у відповідності до цивільно-правового договору виконала, а Сторона 1 прийняла наступні роботи: реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції, підготування до відправлення листів, ведення журналів обліку, реєстрація та оформлення кадрових наказів, робота з трудовими книжками, з оргтехнікою, ведення особових карток та особових справ та інш.

Вартість виконаної роботи складає: шість тисяч п`ятсот (6500) гривень.

Згідно з пунктами 3, 4 Акту за результатами ознайомлення з виконаною роботою Сторони визнали виконання належним та таким, що відповідає існуючим вимогам. Претензій щодо вчасності, обсягу та якості виконаних робіт немає.

В пункті 5 Акту зазначено, що своїм підписом за цим актом Сторона 2 підтверджує, що отримала винагороду за виконану роботу в повному обсязі.

Пункт 5 Акту позивачем не підписано, а відповідачем не було надано суду доказів на підтвердження оплати виконаної позивачем роботи.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Акт виконаних робіт від 30 червня 2018 року є належним доказом, який підтверджує виконання позивачем передбаченої цивільно-правовим договором роботи. Підписання Акту відповідачем є підставою для виникнення у останнього зобов`язань по оплаті виконаних робіт не пізніше 14 банківських днів, що не було зроблено.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності Акту вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не можуть бути взяті до уваги, оскільки зазначений закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні та не регулює правовідносин, що виникли між сторонами на підставі цивільно-правового договору.

Щодо стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В матеріалах справи наявна копія Договору №1909 від 05 лютого 2019 року про надання професійної правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Адвокатська фірма «АКТІО» (а.с. 31-38). Згідно з наявним розрахунком суми гонорару за надану адвокату допомогу, витрати позивача на оплату послуг з правничої допомоги становлять 5400 гривень. (а.с. 39-43)

Позивачем також надано суду Детальний опис наданих послуг з професійної правничої допомоги у даній справі, оцінивши якій, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про співмірність заявленого розміру витрат.

Нормами цивільного процесуального законодавства передбачено можливість стягнення як фактично понесених витрат на правничу допомогу, так і тих, що особа має понести (частина 8 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат є обґрунтованим та законним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Установи «28 Управління начальника робіт» Міністерства оборони України - голови комісії з припинення ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 травня 2020 року.

Судді: Д.О. Таргоній

С.А. Голуб

Н.В.Ігнатченко