Провадження 22-ц/812/757/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова
Іменем України
12 травня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,
із секретарем Гавор В.Б.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого 10 лютого 2020 року, вступна та резолютивна частини якого проголошені о 12 год. 02 хв., під головуванням судді Чулупа О.С., в приміщенні цього ж суду, у справі № 490/9940/18, за позовом ОСОБА_1 до Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради, Дитячої музичної школи №1 Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради про внесення змін до трудової книжки, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради, Дитячої музичної школи №1 Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради про внесення змін до трудової книжки, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 2004 року позивач працював на посаді викладача в Дитячій музичній школі №1 Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради (далі Дитяча музична школа №1).

08 серпня 2016 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. В той же день, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №169, його було прийнято у добровільному порядку на військову службу за контрактом, призначено на посаду головного старшини оркестру військової частини та зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 , а також на котлове забезпечення з 09 серпня 2016 року у військовій частині НОМЕР_2 .

Після підписання контракту та отримання вказаного вище наказу командира військової частини, перебуваючи в той час у відпустці, він звернувся до відповідача й повідомив про дані обставини, на що останній запропонував написати заяву про звільнення за власним бажанням. Через юридичну необізнаність та не роз`яснення відповідачем гарантій збереження місця роботи та середнього заробітку, він 17 серпня 2016 року написав заяву про звільнення за власним бажанням та 17 серпня 2016 року відповідачем видано наказ №45 про його звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Посилаючись на порушення відповідачем вимог статті 119 КЗпП України, просив зобов`язати відповідача внести зміни в наказ №45 від 17 серпня 2016 року та запис в трудовій книжці, який викласти в наступній редакції «Увільнити ОСОБА_1 від виконання обов`язків викладача на період дії контракту про проходження військової служби у Збройних силах України», поновити його на посаді викладача з 14 вересня 2018 року, стягнути середній заробіток починаючи з 17 серпня 2016 року.

Крім того, просив поновити строк звернення до суду.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено правомірно, оскільки позивач власноруч написав заяву про звільнення, підстав для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та внесення змін до трудової книжки немає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що судове рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не встановив всіх фактичних обставин справи, а саме, що відповідач був обізнаний про укладення ним контракту на проходження військової служби та на нього поширюються гарантії щодо збереження місця роботи, у зв`язку з чим його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України є незаконним.

Просив прийняти до уваги, що законодавцем встановлено обмеження щодо звільнення працівників, які проходять військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді викладача в дитячій музичній школі № 1 Управління культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради.

08 серпня 2016 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством Оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2016 року № 169 його прийнято на військову службу за контрактом, та призначено на посаду головного старшини оркестру військової частини НОМЕР_1 ВОС917917А, з 9 серпня 2016 року.

17 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до директора дитячої музичної школи із заявою, в якій просив звільнити його з роботи з 17 серпня 2016 року за власним бажанням.

Наказом від 17 серпня 2016 року № 45 його було звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав та гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період- це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Оскільки ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб старшинського складу під час дії в державі особливого періоду, тому на позивача поширюються гарантії, визначені ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою ст. 119 КЗпП України.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції помилково виходив з того, що позивач звільнився за власним бажанням, а тому передбачені статті 119 КЗпП України пільги на нього не розповсюджуються.

Звільнення відповідно до ст. 38 КЗпП України не має правового значення, оскільки наведеними вище нормами матеріального права законодавцем встановлено обмеження щодо звільнення працівників, які проходять військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з проходженням служби в лавах Збройних Сил України за контрактом під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, тобто мотивом, написання позивачем заяви на звільнення, було вступ на військову службу у Збройних Силах України, то такий висновок суду є помилковим.

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 323/1251/17 та від 10 липня 2019 року у справі № 263/13585/18.

Частиною першою статті 233 КЗпП України визначено строки, коли працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Початок перебігу строків починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Такий правовий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15.

Вказані строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), зауважив, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228 та 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Як пояснив позивач в суді апеляційної інстанції, з наказом про звільнення він був ознайомлений в день його видачі, тобто 17 серпня 2016 року і цього ж дня отримав трудову книжку.

З позовом в суд звернувся в суд 26 листопада 2018 року.

В обґрунтування поважності причин пропуску місячного строку на звернення до суду, ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції зазначив, що перебуваючи на військовій службі в м. Миколаєві він майже щодня ходив до військової частини повз будівлі музичної школи, зустрічався з директором музичної школи і той пообіцяв після звільнення з військової служби знову взяти його на роботу. Тому, сподіваючись, що за ним зберігається попереднє місце роботи, у нього не виникало необхідності звертатися до суду за захистом своїх прав.

Однак, зазначені позивачем причини пропуску строку звернення до суду не можна вважати поважними.

Не дотримався позивач і встановленого законом строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а саме з 14 вересня 2018 року, тобто з моменту звільнення з військової служби.

Як поважність причин пропуску вказаного строку, в позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що після звільнення з військової служби під час оформлення документів на отримання пенсії дізнався, що на нього поширюються гарантії щодо збереження за ним місця роботи та середнього заробітку на підприємстві, однак своєчасно не звернувся в суд з позовом, оскільки проходив численні обстеження та медичну комісію.

В той же час, в суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що одразу після проходження військової служби звернувся до директора музичної шкоди, який пообіцяв його працевлаштувати і він очікував, тому щоб не зіпсувати стосунки з керівником та колективом, в якому він сподівався працювати, не бажав оспорювати своє звільнення.

Однак сподівання на вирішення спору у позасудовий спосіб, не є непереборними обставинами, які перешкоджали позивачу одночасно звернутися в суд з позовом про поновлення на роботі, іншого заявником під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій не доведено.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі.

Безумовно, ОСОБА_1 виконував свій громадянський обов`язок, став на захист Батьківщини в умовах кризової ситуації та захищав безпеку держави яка попіклувалася про нього та захистила його право на збереження за ним місця роботи та заробітку на час проходження військової служби, але органи державної влади (посадові особи) повинні не тільки сприяти громадянам у забезпеченні їх конституційних прав, а й неухильно дотримуватися Конституції України.

Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечить рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Звернення позивача до директора музичної школи з проханням працевлаштувати та не бажання зіпсувати з ним стосунки, не є поважною причиною пропуску строку подання позову про поновлення на роботі, оскільки не є такою, що не залежить від волі особи, яка подає позов.

Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача допущено порушення норм трудового права, проте останній, ознайомившись 17 серпня 2016 року з наказом про звільнення та в цей же день отримавши трудову книжку, з відповідним позовом до суду звернувся лише 26 листопада 2018 року, колегія приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що ОСОБА_1 пропустив встановлений трудовим законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, не навів достатніх та обґрунтованих підстав об`єктивної неможливості звернення до суду з позовом у передбачений статтею 233 КЗпП України строк.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні спору виходив з іншого, тому на підставі п.1ч.1ст. 376 ЦПК України рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з підстав пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради, Дитячої музичної школи №1 Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради про внесення змін до трудової книжки, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку відмовити з підстав пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________
Повний текст судового рішення виготовлено 14.05.2020 р.