Справа № 712/8983/19
Провадження № 2/712/196/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом, посилаючись на те, що він є власником 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Його право власності на зазначене майно підтверджується свідоцтвом виданим приватним нотаріусом Алєксєєвою Інною Юріївною від 22.01.2019 року.

13.03.2019 року він намагався потрапити в належне йому майно, але двері відчинили невідомі особи, які не пояснюючи йому нічого закрили двері. Після чого він звернувася до ОСОБА_2 , яка також є власником іншої 1/3 частини квартири, листом в якому вимагав, щоб невідомі особи, що проживають у вказаній квартирі негайно звільнили квартиру від речей особистого вжитку, протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги.

Однак згідно відповіді відповідача, йому було відмовлено та роз`яснено, що відповідач вважає на його думку, що до звільнення квартири, співвласницею якої є відповідач безпідставними, на думку відповідача він не має жодних прав на вказане майно, одночасно вона додала, що на її думку відсутні підстави для їхнього подальшого спілкування з цього приводу.

Оскільки доступу до майна власником якого він є, він не має, та з огляду на таку позицію відповідача з цього приводу він змушений звернутися до суду.

Просить зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , усунути та не чинити перешкоди у здійсненні права користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі йому ключів від квартири.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в позові відмовити. Відповідачем надано відзив, який приєднаний до матеріалів справи.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 59299095 від 05.02.2020 року ОСОБА_3 , 1938 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно і статтею 1 Протоколу першого від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 22 січня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою Інною Юріївною, ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з: 1/3 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 38,8 кв.м. Вказаний факт підтверджений витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 153403698 від 22.01.2019 року.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо об`єкта нерухомого майна № 175590227 від 30.07.2019 року вбачається, що власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 являється ОСОБА_2 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 грудня 2019 року залучено до участі в розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , прож. АДРЕСА_3 , оскільки ОСОБА_3 прийняв спадщину, але не оформив правовстановлюючі документи на неї.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 59299095 від 05.02.2020 року ОСОБА_3 , 1938 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2020 року залучено до участі в розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , прож. АДРЕСА_3 , оскільки ОСОБА_4 прийняв спадщину, після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що 13.03.2019 року він намагався потрапити в належне йому майно, але двері відчинили невідомі особи, які не пояснюючи йому нічого зачинили двері.

14.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про звільнення житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 . В даній вимозі позивач просив ОСОБА_2 , та інших невідомих осіб, що проживають за вказаною адресою, добровільно звільнити спірну квартиру від речей особистого вжитку, протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги або в інший письмово погоджений між ними строк.

ОСОБА_2 направила позивачу відповідь на його вимогу, в якій просить більше до неї з подібними вимогами не звертатись ні усно ні письмово. Вимога за своїм містом суперечлива, а висловлена в ній правова позиція не послідовна та позбавлена розумного підґрунтя. Частки власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не виділялись в натурі і виділенню не підлягають.

Окремо роз`яснила, що в разі вчинення протиправних дій - направлених на пошкодження її майна (дверних замків тощо), самовільне проникнення до житла, здійснення самоуправства, хуліганських та інших дій, вона буде вимушена вжити відповідних заходів в межах чинного законодавства, щодо захисту житла та притягнення винних осіб до відповідальності.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту.

Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК України.

За приписами ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, частина 3 вищевказаної норми надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі, адекватному їх часткам у праві спільної часткової власності. У принципі, можливе виділення у володіння та користування співвласників також таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з їх ідеальними частками.

В ході судового розгляду встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/3 частини спірної квартири і ця обставина ніким не оспорюється.

Національне законодавство декларує володільцю майна право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки це є невід`ємною частиною реалізації особою її права власності.

Порядок виділення у володіння та користування конкретної частини майна в натурі передбачає наявність декількох співвласників майна, що є їхньою спільною частковою власністю.

При цьому суд враховує, що у випадку гіпотетичної зміни складу співвласників внаслідок успадкування частки у праві спільної часткової власності чи її відчуження за договором, для нового співвласника встановлений раніше порядок володіння та користування спільним майном буде обов`язковим.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд знаходить вказану обставину такою, що доводить факт здійснення ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_1 у користуванні його власністю та вважає, що належним способом захисту порушеного права останнього на володіння 1/3частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у здійсненні права користування ОСОБА_1 спірної квартири шляхом передачі йому ключів від квартири, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст.95 Цивільного процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 81, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом - задоволити.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , усунути та не чинити перешкоди у здійсненні права користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі йому ключів від квартири.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом ридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий:

Повний текст рішення виготовлений 17 березня 2020 року.