У Х В А Л А

28 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 357/13182/18

Провадження № 14-70 цс 20

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Пророка В.В.,

суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року та

ВСТАНОВИЛА:

1. У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із зазначеним позовом в якому просила стягнути із Російської Федерації на свою користь на відшкодування моральної шкоди 1 916 400,00 грн, що еквівалентно 60 000,00 євро за офіційним курсом Національного банку України на день подання позову.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що її чоловік, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув під час виконання обов`язку військової служби на території Донецької областіІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що завдало їй тяжких моральних страждань та порушило право на повагу до сімейного життя.

3. Ухвалою Білоцерківського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, відмовлено у відкритті провадження у справі, на підставі пункту 1 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України).

4. Рішення судів мотивовані тим, що Російська Федерація як держава, користується судовим імунітетом та не може бути учасником справи у суді загальної юрисдикції держави Україна без явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це її органів чи посадових осіб. У разі відсутності такої згоди рішення національних судів України можуть бути не визнані Російською Федерацією, а відповідно не будуть виконуватися нею, що не призведе до реального захисту та відновлення прав громадян України внаслідок ухвалення таких судових рішень. Таким чином даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у судах України.

5. Крім того випадки, зазначені у частині четвертій статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не можуть бути підставою для відкриття провадження у цій справі, оскільки застосування реторсії - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави, належить до повноважень Кабінету Міністрів України. Разом із цим, на даний час не прийнято жодного ні міжнародного, ні внутрішнього документу, який би позбавив Російську Федерацію, як державу-агресора по відношенню до України, судового імунітету.

6. У липні 2019 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

7. Касаційна скарга, крім іншого, мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано що частиною другою статті 2 Цивільного кодексу України визначено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

8. Суди помилково послались на Віденську конвенцію про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна та Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, яка надає імунітет лише дипломатичним представництвам і консульським установам іноземних держав, а не самим іноземним державам.

9. Також ОСОБА_1 вказує про неврахування судами попередніх інстанцій статті 11 Європейської конвенції про імунітет держави ЕТS № 74 від 16 травня 1972 року (країна-учасник Російська Федерація з 28 лютого 1996 року), в якій зазначено, що країна, яка домовляється, не може посилатись на імунітет від юрисдикції в суді іншої договірної країни, якщо судовий розгляд стосується відшкодування за тілесні ушкодження або матеріальну шкоду, що викликані фактом, який мав місце на території держави, де проводиться судовий розгляд, і якщо особа, що спричинила шкоду, знаходилась там в той момент, коли цей факт мав місце, та статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02 грудня 2004 року, якою визначено, що якщо відповідні держави не домовились про інше, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, який зазвичай володіє компетенцією розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування у випадку смерті або спричинення тілесного ушкодження якій-небудь особі або нанесення шкоди майну або його втрати в результаті дії або бездіяльності, яка імовірно може бути присвоєна державі, якщо така дія або бездіяльність мали місце повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії або бездіяльності знаходився на цій території в момент цієї дії або бездіяльності.

10. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 липня 2019 року відкрите касаційне провадження у справі, а ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України відповідно до якої суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

11. Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим що згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

12. Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

13. Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

14. Як передбачено частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

15. Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

16. Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах-внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

17. У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

18. Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

19. Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

20. Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави, виходячи із концепції загального імунитету, має безумовний характер.

21. У той же час розвиток міжнародних правовідносин, втручання держави у правовідносини, що регулюються приватним правом, зокрема у випадку нанесення шкоди на території іншої держави (деліктні правовідносини), свідчать про виникнення неоднозначного підходу щодо необхідності застосування концепції обмеженого імунитету держави при вирішення спорів, які виникають з вказаних правовідносин.

22. На думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з урахуванням справ, які перебувають на розгляді у касаційному суді, зокрема, справ № 542/1323/18, № 711/14/19, № 711/15/19, № 711/16/19, № 711/17/19, № 710/784/19, а також інших справ, які перебувають на розгляді в судах першої та апеляційної інстанцій за позовами фізичних осіб до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок збройної агресії, оскільки судова практика із розгляду вказаної категорії справ, у тому числі в питанні застосування судового імунітету іноземної держави не має єдності.

23. Вивчивши матеріали касаційної скарги та мотиви, на підставі яких постановлена ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року, Велика Палата Верховного Суду вважає висновки колегії суддів про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України передчасними та недостатньо обґрунтованими з огляду на таке.

24. У своїй ухвалі Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду посилається на те, що виключною правовою проблемою є те, що судова практика із розгляду вказаної категорії справ, у тому числі в питанні застосування судового імунітету іноземної держави не має єдності, а у вказаних справах, які переглядаються в касаційному порядку, суди попередніх інстанцій відкрили провадження за позовами фізичних осіб до Російської Федерації, однак відмовили у задоволенні позовів, посилаючись у тому числі на судовий імунітет іноземної держави.

25. Проте, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що неправильне застосування норм права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, що передбачено статтею 412 ЦПК України. Такими повноваженнями наділена не лише Велика Палата Верховного Суду, але і Верховний Суд у складі колегії суддів, палати чи об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

26. Тобто, передбачивши можливість скасування судових рішень при їх касаційному перегляді у разі неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та/ чи порушення норм процесуального права, законодавець запровадив механізми уніфікації висновків, і такі механізми є ефективними.

27. Різне тлумачення норм законодавства судами першої чи апеляційної інстанції не є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Для забезпечення єдності судової практики Верховного Суду у складі колегії суддів чи палати Касаційного цивільного суду відповідно до цивільного-процесуального закону функціонує об`єднана палата Касаційного цивільного суду.

28. Крім цього згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє той факт, що така проблема постала не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема.

29. З погляду якісного критерію на виключність правової проблеми можуть вказувати: 1) відсутність чи неефективність процесуальних механізмів її вирішення, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (процесуальний аспект); 2) відсутність чи неефективність матеріальних гарантій реалізації, охорони та захисту фундаментальних прав і свобод, внаслідок чого обґрунтованість обмежень останніх може зумовлювати необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (матеріальний аспект).

30. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй ухвалі від 15 квітня 2020 року, вказуючи на виключну правову проблему, формулює низку проблем, які за суттю відтворюють доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права у цій справі.

31. Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в зазначеній ухвалі не розкрив ні процесуального, ні матеріального аспектів якісного критерію виключності правової проблеми у цій справі.

32. Ураховуючи наведене Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду та повертає її на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статями 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок збройної агресії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року повернути на розгляд Верховного Суду у складі відповідної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач /підпис/В. В. Пророк
Судді: /підпис/Т. О. Анцупова /підпис/В. С. Князєв
/підпис/В. В. Британчук /підпис/Л. М. Лобойко
/підпис/Ю. Л. Власов /підпис/О. Б. Прокопенко
/підпис/М. І. Гриців /підпис/Л. І. Рогач
/підпис/Д. А. Гудима /підпис/О. С. Ткачук
/підпис/В. І. Данішевська /підпис/В. Ю. Уркевич
/підпис/Ж. М. Єленіна /підпис/О. Г. Яновська
/підпис/О. С. Золотніков /підпис/