__________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1064/20
УХВАЛА

05.10.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Кириковій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

ВСТАНОВИВ:

03.01.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду міста Одеси із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, а саме: стягнення моральної шкоди у розмірі 1 898 75136 гривень еквівалент 60 000 євро.

Позов обґрунтовано тим, що під час збройної агресії Російської Федерації на сході України, в зоні АТО, під час проходження військової служби загинув її брат ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що вона перебувала на утриманні свого брата, через його смерть вона зазнала сильних моральних страждань, просила позов задовольнити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну спарву за вказаним позовом було розподілено судді Бескровному Я.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.12.2018 року у відкритті провадження відмовлено.

ОСОБА_1 будучи незгодною з ухвалою суду першої інстанції від 22.12.2018 року, подала апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 22.12.2018 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі.

12 липня 2019 року вказана цивільна справа надійшла до Київського районного суду міста Одеси та була передана судді Бескровному Я.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.07.2019 року цивільну справу №520/18833/18 за вказаним позовом було передано до Приморського районного суду міста Одеси за підсудністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2019 року, вказану справу було розподілено судді Свяченій Ю.Б.

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 12 серпня 2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, на підставі якої відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Надалі, Приморським районним судом міста Одеси від 21.10.2019 року було постановлено ухвалу, якою вказану цивільну справу №520/18833/18 було направлено до Київського районного суду міста Одеси за підсудністю.

12 листопада 2019 року вказана цивільна справа надійшла до Київського районного суду міста Одеси та у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.11.2019 року цивільну справу №520/18833/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України прийнято до свого провадження. Продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

27 травня 2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відритому судовому засіданні на 01.07.2020 року о 11 годині 00 хвилин.

У судове засідання призначене на 01.07.2020 року позивачка до суду не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак 30.06.2020 року до суду надійшла заява від її представника про відкладення судового засідання призначеного на зазначену дату, що підтверджує обізнаність сторони позивача про дату, час і місце проведення судового засідання.

За наслідком чого, судом було ухвалено відкласти судове засідання на 18.08.2020 року, в яке ані позивач, ані її представник не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись судом належним чином, однак про причини неявки суд не повідомили, як і не цікавились судовим провадженням з моменту подання заяви про відкладення судового засідання 30.06.2020 року, будучи ініціатором цього судового засідання.

Судом було відкладено судове засідання на 05.10.2020 року, в яке позивач разом з представником знов не з`явились, про дату, час і місце проведення якого позивачка повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки наявним в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомляли.

Отже, позивач тричі поспіль не з`явилась до судового засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце їх проведення.

Частинами 2,3 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;

4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;

6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні у справі «Калашников проти Росії», Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки, оскільки неявка до суду позивача може свідчити про втрату ним інтересу до вирішення справи, а вирішення спору у такому випадку було б порушенням принципу диспозитивності.

Суд зазначає, що провадження в цій справі відкрито 12.08.2019 року, тобто більше року тому, за які було призначено більше ніж вісім судових засідань, в жодне з яких ані позивач, ані її представник не з`явились.

Неявки сторони позивача призводять до неможливості розгляду справи, порушення судом строків розгляду справи, а також може призвести до порушення прав та інтересів інших учасників процесу, з урахуванням того, що в даному випадку дії позивача виключають його зацікавленість в розгляді справи та підтриманні заявленого позову.

В порушення зазначених норм процесуального права та не зважаючи на прийняті судом заходи для сприяння здійсненню позивачем або його повноважним представником своїх прав, останні не виконали покладені не них процесуальні обов`язки та тричі поспіль не з`являються до судових засідань.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в постанові від 22.05.2019 року по справі №310/12817/13, також дійшов висновку, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.

Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Під час вирішення питання про залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою, судом також враховується, що відповідно до п.3 ч.1 ст.157 ЦПК України, суд залишає позовну заяву без розгляду,у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивач та його представник більше ніж повторно поспіль не з`являються у судові засідання про дату, час і місце проведення яких повідомлені належним чином, обізнані про наявне судове провадження; не надавши заяви про розгляд справи за відсутності сторони позивача; здійснюючі дії, які призводять до порушення судом розгляду справи у встановлені законом строки, у відповідності до норм Цивільного Процесуального Кодексу України, Конвенції та практики Європейського суду, суд дійшов висновку та вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, підлягає залишенню без розгляду.

Також дії суду не порушують права позивача виходячи з наступного.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Отже, залишення позову без розгляду не порушує право позивача на доступ до суду, а є способом вжиття дій направлених на усунення неналежних виконань позивачем своїх процесуальних обов`язків та певною мірою заходом суду для протидіяння здійсненим перепонам для руху справи створюваними недобросовісними учасниками справи, оскільки недієздатність суду протидіяти такім діям є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції, а також оскільки залишення позову без розгляду, не перешкоджає позивачеві для повторного звернення до суду з таким позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення його заяви без розгляду.

Керуючись ст. п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачеві, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає повторному зверненню до суду з цим позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.