Провадження № 22-ц/801/905/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 адвоката Боднарчука Богдана Миколайовича

на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Дернової В.В., повний текст якої складено 12 лютого 2020року

в справі № 127/23543/18

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (відповідачі)

за участі ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору)

про визнання правочинів недійсними,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась в міський суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року провадження у зазначеній справі закрито з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 255 ЦПК України у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, третя особа, яка не заявляє самосійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Боднарчука Б.М., подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що постановляючи оскаржувану ухвалу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, судом першої інстанції не встановлено обставин, які мають значення для справи, зокрема ОСОБА_1 не надано статусу третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чим суттєво звужено її права.

Апелянт зазначила, що 06.09.2018 вона усним договором уповноважила ОСОБА_2 представляти її в усіх державних органах по всіх питання, пов`язаних з оформленням спадкових справ на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , а також бути її представником по всіх справах у судових органах із вказаних питань.

Так, на думку апелянта ОСОБА_2 не виконуючи належним чином повноваження, згідно усної довіреності та зловживаючи своїми права задля власної вигоди, звернулась до суду із позовом приховавши факт наявності у неї вказаної довіреності, а в подальшому відмовилась від позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вважає, що ухвала постановлена судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права. Просить відмовити в задоволенні вимог скарги.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Корнійчук С.А. проти вимог апеляційної скарги заперечували і просили залишити в силі ухвалу суду першої інстанції як законну і обґрунтовану.

Інші учасники справи, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце її розгляду, до суду не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін, з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 подала відповідну письмову заяву.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Згідно із статтею 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Подання заяви про відмову від позову - це форма закінчення справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України.

Як слідує із матеріалів справи, 18.09.2018 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , про визнання недійсними договорів дарування.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її родичка та хрещена мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0.0454 га.

За життя ОСОБА_5 склала заповіт віл 22.11.2006 яким все своє майно заповіла на її користь.

Однак, як пізніше стало відомо, на момент смерті ОСОБА_5 не була власником вказаного вище майна, оскільки 31.07.2013 уклала з відповідачкою ОСОБА_3 договір дарування будинку та земельної ділянки.

Крім того, позивачу стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто через два роки ОСОБА_5 склала інший заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_4 .

В подальшому позивач ОСОБА_2 збільшила позовні вимоги та змінила предмет позову шляхом подання відповідних позовних заяв від 17.12.2018 та 19.12.2018 (а.с. 130, 146), на підставі яких ухвалою Вінницького міського суду від 19 лютого 2019 року до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Вважаючи вказані правочини недійсними, з тих підстав, що з 2008 року спадкодавець хворіла психічними захворюваннями та знаходилась на обліку у Вінницькій обласній психіатричній лікарні ім. ак. Ющенка, не могла усвідомлювати своїх дій, просила визнати недійсними: заповіт від 26.02.2009 складений на ім`я ОСОБА_4 , та договори дарування від 31.07.2013 житлового будинку АДРЕСА_1 за № АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,0454 га за №646.

Отже, звертаючись до суду за захистом своїх прав ОСОБА_2 діяла виключно у власних інтересах, оскільки вважала вказаними вище правочинами порушено саме її право на спадщину, а не ОСОБА_1 .

А тому доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що нею укладався усний договір доручення і видавалася довіреність на представлення ОСОБА_2 її інтересів в усіх державних органах по всіх питаннях, пов`язаних з оформленням спадкових справ на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , є безпідставними.

За змістом частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Не приймаються до уваги посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідивши її правового статусу, не залучив її до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Так, відповідно до статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Водночас ОСОБА_1 , розпорядившись своїми процесуальними правами, не скористалась правом вступити у справу в якості третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, оскільки матеріали справи не містять даних про подання нею самостійних вимог, в порядку передбаченому статтями 52, 53 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 хоч і була залучена до участі у справі, проте вона має статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Вказаний статус передбачає, що на її права і обов`язки може вплинути рішення суду по справі, а не ухвала про закриття провадження у ній.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких обставин ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року постановлена з додержанням вимог закону, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 адвоката Боднарчука Богдана Миколайовича залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 27.05.2020

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин