ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4391/20 Справа № 202/3980/19 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що в період з 03 серпня 2000 року до 01 жовтня 2005 року він працював на посаді судово-медичного експерта в Дніпродзержинському міжрайонному відділенні Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Під час чергового медичного профогляду у липні 2002 року у нього діагностували захворювання легень - дисемінований (розповсюджений) туберкульоз обох легень в фазі інфляції, триваюче вже довгий час, оскільки зазначено про значну роль в розповсюдженості туберкульозного процесу. Після виявлення захворювання позивач був змушений постійно лікуватись на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Діагностування вказаного захворювання у позивача перетворило його життя на постійну боротьбу, яку він веде кожного дня із цією страшною хворобою. Зв`язок виявленого захворювання, а саме туберкульозу легень, з професійною діяльністю позивача було встановлено в Українському науково-дослідному інституті промислової медицини МОЗ України у місті Кривий Ріг Дніпропетровської області, відповідно до виписки з історії хвороби №76/536, та у лютому 2005 року було остаточно встановлено діагноз: великі залишкові зміни туберкульозу (ВЗЗТБ) легень (множинні туберкуломи) ДЕСТР-, МБТ-, М-, К0 , ПО, ГІСТ 0, КАТ 5.1., КОТ 3 (2002 р.), легенева недостатність першого-другого ступеня, захворювання професійне (рішення ЛЕК клініки інституту 17 лютого 2005 року, протокол ЛЕК№ 306). Відповідно до довідки №042924 від 24 квітня 2017 року Обласної МСЕК №3, у позивача встановлено ступінь втрати професійної працездатності на 20% до 15 квітня 2020 року. Лікування хвороби не припинено й досі і він змушений постійно вживати відповідні сильнодіючі ліки аби захворювання знову не загострилося. Окрім того, що таке лікування є дуже дорогим і виснажуючим морально та фізично, воно також призводить до важких ускладнень з боку інших систем та органів, що приносить позивачу додаткові моральні і фізичні страждання та значно ускладнюють життєдіяльність. Позивач зазначає, що втратив душевний спокій, постійно знаходиться в напруженому стані та стані стресу, постійно відчуває страх, пригніченість, незахищеність, принизливість від того, що його, людину з вищою освітою, яка обожнює свою професію, спіткала така жахлива доля внаслідок отриманого професійного захворювання на туберкульоз, яким він заразився через жахливі умови, в яких йому доводилось виконувати свою роботу, що призвело до усіх вищезазначених обставин та протягом сімнадцяти років спричиняло йому надзвичайно сильні фізичні та нестерпні душевні страждання, які існують по сьогоднішній день і які будуть мати місце в житті позивача ще невідомий проміжок часу. Ця хвороба залишила помітний відбиток до кінця його життя і завдала невиправної моральної шкоди, а також вимагає від нього неймовірних зусиль для організації своєї життєдіяльності, відновлення здоров`я та свого статусу у суспільстві, що потребує значного матеріального забезпечення. Посилаючись на те, що стан здоров`я позивача, який далі продовжує погіршуватись, безповоротно зіпсовано професійним захворюванням, від чого останній зазнав значних фізичних і моральних страждань, і такі страждання на теперішній час не припинені та не будуть припинені у найближчій час, враховуючи обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди двісті розмірів мінімальної заробітної плати, що складає 834600 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2020 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , адреса: м. Дніпро, пр.Дмитра Яворницького, буд. 93, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , моральну шкоду у зв`язку з втратою професійної працездатності у розмірі 23 615 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , адреса: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 93, на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 21 січня 2020 року змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 23 615 грн. до 834 600 грн., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області просить рішення суду від 21 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу, подану Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 просив суд залишити апеляційну скаргу Фонду без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу, подану ОСОБА_1 , Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області просили суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1ст.3 Конституції України життя і здоров`я людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

У п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року (зі змінами) роз`яснено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV,Закону «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року №2694-ХІІ, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов`язків, надання їм соціальних послуг у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Згідно з ч.1 ст.14 вказаного Закону нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть.

Відповідно до ст. 21 Закону у редакції, чинній на 31 березня 2005 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в

разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 1 статті 28 Закону у редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК втрати професійної працездатності - 07 квітня 2005 року, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27 січня 2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов`язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається з 03 вересня 2000 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду лікаря судово-медичного експерта у Дніпродзерждинське відділення Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи Дніпропетровської обласної державної адміністрації (а.с.17).

Відповідно до Постанови про застосування адміністративно-запобіжних заходів за порушення санітарного законодавства №277 від 04 жовтня 2000 року, головний державний санітарний лікар м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, розглянувши акт перевірки дотримання санітарного законодавства Дніпродзержинського відділення судово-медичної експертизи Дніпропетровської обласної державної адміністрації, встановив незадовільний санітарно-технічний стан функціонування відділення та постановив тимчасово заборонити експлуатацію відділення судово-медичної експертизи по вул. Харитонова, буд. 12 (а.с.18).

При проходженні профогляду у позивача у липні 2002 року було діагностовано Інфільтративний туберкульоз лівої легені (а.с.20).

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії ДНА-02 № 04926 , видано Обласним МСЕК №2, 07 квітня 2005 року при первинному огляді ОСОБА_1 , встановлено з 07 квітня 2005 року 25% втрати професійної працездатності (а.с.19).

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 042924, видано Обласним МСЕК №23, 04 квітня 2017 року при повторному огляді ОСОБА_1 , встановлено 20% втрати професійної працездатності з 01 травня 2017 року до 01 травня 2020 року (а.с.19).

З виписки з історії хвороби ОСОБА_1 , 1971 року народження, вбачається, що позивач звернувся до протитуберкульозного диспансеру з діагнозом Інфільтративний туберкульоз лівої легені, яке виявлено при профогляді в липні 2002 року, у зв`язку з захворюванням на роботі співробітників (а.с.20).

З протоколу розбору несвоєчасного виявлення випадку у хворого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , туберкульозу вбачається пропуск лікарем-рентгенологом патології в організмі (а.с.21).

Відповідно до виписки з історії хвороби №4348, епікризів, виписки з історії хвороби № 76/536, виписки № 6726 , виписного епікризу № 20643 , медичних довідок, ОСОБА_1 , 1971 року народження проходив стаціонарні та амбулаторні лікування з діагнозом туберкульоз легень, фаза інфільтрації (а.с.22-24, 28).

Згідно Акту розслідування професійного захворювання від 04 березня 2005 року, комісією встановлено, що причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є інфікування патогенною мікрофлорою (туберкульозною паличкою) при дослідженні інфікованих трупів та роботі в умовах, не дозволяючих дотримання санітарно-гігієнічних і протиепідемічних вимог (а.с.25, 26).

Відповідно до повідомлення про професійне захворювання (отруєння) № 166 від 21 лютого 2005 року, ОСОБА_1 протипоказана роботі в контакті з тубінфекцією, у зв`язку з встановленим 17 лютого 2005 року, діагнозом ВЗЗТБ легень (численними туберкулами) (а.с.27).

Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України №6084 від 18 квітня 2005 року ОСОБА_1 було призначено страхову виплату у виді одноразової допомоги у разі стійкої втрати професійної працездатності у сумі 16400 грн. та щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 222 грн. 06 коп., з проведення платежів з 07 квітня 2005 року до 30 квітня 2006 року (а.с.144-146).

Верхньодніпровським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровські області від 03 червня 2019 року №0415/212/212/250 ОСОБА_1 було призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу потерпілому (одноразово) у сумі 1303 грн. 80 коп. (а.с.148).

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди двісті розмірів мінімальної заробітної плати, що складає 834600 грн. (а.с.1-12).

Слід зазначити, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності - 07 квітня 2005 року.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 був застрахованою особою, то відповідно до ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» він має право на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, позивач внаслідок професійної діяльності отримав захворювання, проходить тривале лікування, з 07 квітня 2005 року втратив 25% професійної працездатності (з 04 квітня 2017 року при повторному огляді встановлено 20% втрати професійної працездатності з 01 травня 2017 року до 01 травня 2020 року) та ушкодження його здоров`я мають не відновлювальний характер, що безумовно змінило звичний уклад його життя. Група інвалідності позивачу не встановлена.

Таким чином, позивачу заподіяна моральна шкода, а вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди є правомірними.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року(зі змінами) роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, та самого позивача, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення, в тому числі, наслідки втрати професійної працездатності та набуття інвалідності позивачем, стан його здоров`я на теперішній час та медичні рекомендації, додержання

яких тягне за собою внесення коректив у звичайний спосіб життя позивача. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Отже, суд першої інстанції, з урахуванням характеру і ступеню моральних страждань, керуючись засадами розумності, виваженості і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 23 615 грн.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що відповідальним за виплату моральної шкоди позивачу є роботодавець є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки право на відшкодування завданої умовами праці моральної шкоди, яка спричинила втрату позивачем професійної працездатності, виникала у позивача до набрання чинності Законом України №717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, та позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неврахування судом всіх обставин справи щодо визначення суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є необгрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційних скарг щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, необґрунтованість рішення суду є безпідавними.

Приведені в апеляційних скаргах інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційні скарги без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді