Ухвала

04 травня 2020 року

м. Київ

справа № 456/2888/13-ц

провадження № 61-6281ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів, сплачених як аванс за нікчемним правочином,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів, сплачених як аванс за нікчемним правочином.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2019 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження в цій справі задоволено частково.

Зупинено провадження в цій справі до закінчення розгляду Верховним Судом справі№ 456/2483/11 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2016 року.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження в цій справі до екстрадиції ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2010 року апеляційну скаргу адвоката Валевської А. І. - Олексишина І. Б., задоволено, ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2019 року в частині зупинення провадження у справі скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року виправлено допущену в постанові Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2010 року описку.

В тринадцятому абзаці описової частини зазначено правильно «У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 висловилась у заперечення апеляційної скарги. Вважає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні» замість «Відзив на апеляційну скаргу не надходив».

31 березня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року з пропуском строку на касаційне оскарження, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень.

Як убачається з поштового конверту, касаційну скаргу здано на пошту 31 березня 2020 року, тобто з пропущенням строку на касаційне оскарження, встановленого статтею 390 ЦПК України.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнано неповажними.

У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень заявник вказує про те, що оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції вона отримала лише 13 березня 2020 року, однак заявником не зазначено підстави пропуску строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції і не надано доказів на підтвердження цього.

Також заявником не надано належних доказів на підтвердження факту невиконання судом положень статей 272, 386 ЦПК України щодо ненаправлення сторонам у справі копій судових рішень та того, що позивач не отримував копію оскаржуваного судового рішення поштовим відправленням або в суді першої чи апеляційної інстанції (нарочно).

Наведені заявником причини, що призвели до пропуску строку на касаційне оскарження, не можуть бути визнані поважними, оскільки не підтверджені належними доказами.

Ураховуючи викладене, заявнику необхідно навести поважну причину пропуску строку на касаційне оскарження та надати докази на підтвердження підстав пропуску цього строку.

Крім того, частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Згідно із частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги строк до 04 червня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Якщо заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, з наданням відповідних доказів, не буде подано особою у зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження будуть визнані неповажними, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк