ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 2/636/798/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)
18 вересня 2020 року Чугуївський міський суд Харківської області
у складі: головуючого судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України, про стягнення майнової шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України, про відшкодування майнової шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди у загальному розмірі 479495,26 грн., з яких 466395,26 грн. збитки, завдані внаслідок пошкодження транспортного засобу, 11000,00 грн. витрати на евакуацію транспортного засобу, 2100,00 грн. витрати на стоянку транспортного засобу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 07.03.2018 о 10 год. 16 хв. на автодорозі Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» перед виїздом з с. Костянтинівка, Новоодеського району, Миколаївської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Камаз-4310, АЦ-7, номерний знак НОМЕР_2 з причепом 2ПН6М, номерний знак НОМЕР_3 , під керування ОСОБА_2 та автомобіля «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом на підставі довіреності, внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою слідчого СВ Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області від 25.04.2018 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за фактом вказаного ДТП за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, закрито, оскільки спричинені ОСОБА_3 тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 07.08.2018 у справі № 619/2900/18 водія транспортного засобу Камаз-4310, АЦ-7 ОСОБА_2 визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху, що спричинило ДТП, яка набрала законної сили. ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП був військовослужбовцем Збройних Сил України та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 і керував транспортним засобом, належним відповідачу, що вбачається зі змісту постанови про закриття кримінального провадження та постанови про вчинене адміністративне правопорушення. З метою оцінки визначення вартості матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «Audi А6» в результаті його пошкодження, було проведено оцінку автомобіля. Висновками проведеної оцінки визначено, що матеріальні збитки, завдані власникові автомобіля «Audi А6» в результаті його пошкодження, складають 865518,43 грн. При цьому у висновку зазначено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу перевищує його ринкову вартість, тому розмір матеріальних збитків дорівнює ринковій вартості транспортного засобу до пошкодження. Також у висновку зазначено, що післяаварійна вартість транспортного засобу дорівнює 299123,17 грн. Таким чином, вартість завданих позивачу збитків становить 865518,43 грн. (ринкова вартість автомобіля) 299123,17 грн. (залишкова вартість автомобіля) = 566395,26 грн. На підставі заяви позивача до МТСБ України сплачено страхове відшкодування у сумі 100000,00 грн. Тому позивач просить стягнути розмір завданої та невідшкодованої шкоди у розмірі 466395,26 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на евакуацію транспортного засобу у розмірі 11000,00 грн. та витрати на стоянку транспортного засобу у розмірі 2100,00 грн.

Позивача у судове засідання не з`явився, представником позивача подана заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Представник третьої особи Міністерства Оборони України у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також представник третьої особи викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.

Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що 07.03.2018 о 10 год. 16 хв. ОСОБА_4 на автодорозі Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» перед виїздом з с. Костянтинівка, Новоодеського району, Миколаївської області керував автомобілем Камаз-4310, АЦ-7, номерний знак НОМЕР_2 , з причепом 2ПН6М, номерний знак НОМЕР_3 , почав здійснювати розворот в умовах туману, не переконався, що це не буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_3 , автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою слідчого СВ Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області від 25.04.2018 кримінальне провадження № 0000154, внесене 07.03.2018 до ЄРДР, за фактом вказаного ДТП за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 415 КК України, та копії матеріалів направлені до Управління Патрульної поліції м. Миколаєва для вирішення питання щодо притягнення винної особи до адміністративної відповідності за порушення вимог ПДР України (а.с. 10, 11). Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 07.08.2018 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за вказаних вище обставин та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с. 8, 9). Постанова набрала законної сили 20.08.2018.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Суд враховує, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.

Відповідний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року, справа № 234/16272/15-ц.

З постанови Дергачівського районного суду Харківської області від 07.08.2018 вбачається встановлення складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_2 , передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу. Також у вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_2 , що керував автомобілем Камаз-4310, АЦ-7, номерний знак НОМЕР_2 , який визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, на момент скоєння ДТП проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія.

Відповідно до звіту № GR-114 про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ, від 22.06.2018 ТОВ «Українська експертна компанія», ринкова вартість колісного транспортного засобу «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , становить 865518,43 грн., вартість відновлюваного ремонту 1760875,76 грн., вартість відновлюваного ремонту з урахуванням зносу 1042238,63 грн., вартість матеріальних збитків завданих власнику КТЗ, складає 865518,43 грн., а вартість після аварійного КТЗ складає 299123,17 грн. (а.с. 12 -75).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першої статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами техніки, зокрема автомобіля Камаз-4310, АЦ-7, має ознаки джерела підвищеної небезпеки.

Постанова Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 (із змінами та доповненнями) роз`яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України», майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України, правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Як вбачається з постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 25.04.2018 та постанови Дергачівського районного суду Харківської області від 07.08.2018 про адміністративне правопорушення за даною ДТП, автомобілем Камаз-4310, АЦ-7, номерний знак НОМЕР_2 , з причепом 2ПН6М ТВО керував ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 на посаді водія. Належність автомобіля Камаз-4310, АЦ-7, номерний знак НОМЕР_2 , з причепом 2ПН6М військовій частині підтверджується окрім вказаних постанов відзивом на позов Міністерства Оборони України як первісного відповідача (а.с. 105-110).

Так, на час дорожньо-транспортної пригоди за кермом автомобіля Камаз-4310, АЦ-7, номерний знак НОМЕР_2 , з причепом 2ПН6М перебував ОСОБА_2 , який був при виконанні службових обов`язків та здійснював управління транспортним засобом як військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, суд дійшов висновку, що саме військова частина НОМЕР_1 , відповідно до ст. 1187 ЦК України, повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною, що вказано у правовому висновку, що викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі №243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18), який повинен бути врахований судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Згідно п. 1.10 ст. 1 Закону України «Про правила дорожнього руху», зазначено, що транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

При цьому, механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Згідно поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AW 2244451 від 22.11.2007, відносно транспортного засобу «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , строк дії договору страхування з 28.11.2007 по 27.11.2008 (а.с. 94).

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого відноситься шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.

Відповідно до ч. 1ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно вимог п.п. 33.1.4 п. 33.1.ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Страховою компанією «ВУСО», з якою укладено договір страхування транспортного засобу «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , проведена виплата по страховому випадку у розмірі 100000,00 грн. за заявою ОСОБА_3 від 23.07.2018 (а.с. 79, 84).

Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187, 1188 ЦК України. Зокрема, статтею 1188 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них.

Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, судом враховується висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №127/7370/17.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 22.05.2013 по справі №6-9016св13 зазначено, що у разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Не притягнення особи до адміністративної відповідальності збудь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху, зокрема, і у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.

Винність особи у вчиненні ДТП, завданні шкоди у цивільній справі повинна бути доведена у загальному порядку на підставі доказів, якими є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Разом з тим, навіть якщо такий доказ існує (постанова по справі про адміністративне правопорушення, якою встановлений факт ДТП та вина особи), це не звільняє від встановлення судом та доказування сторонами причинного зв`язку між шкодою та ДТП.

Приймаючи до уваги, що стороною відповідача та третьою особою не надано доказів спростування причинного зв`язку між шкодою та ДТП, суд приходить до висновку, що неправомірні дії ОСОБА_2 , які полягають у порушенні останнім ПДР, заходяться у причинно-наслідковому зв`язку з пошкодженням автомобіля позивача «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , та саме відповідач несе обов`язок по відшкодуванню завданих в наслідок ДТП збитків.

Із врахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має право самостійно відшукувати доказів винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, не минуле перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючи статусу незалежного органу правосуддя.

Судом не досліджувались матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_2 , оскільки сторонами не оспорювались обставини ДТП та винність особи.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як закріплено ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Для підтвердження розміру матеріальної шкоди позивачем надано звіт про оцінку вартості майнової шкоди, завданої власнику КТЗ, № GT-114 від 22.06.2018, спричиненої власнику автомобіля «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , ОСОБА_1 , якій відповідає вимогам діючого законодавства. Належність автомобіля «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , копія якого додана до позовної заяви (а.с. 78). ОСОБА_3 під час ДТП керував автомобілем «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , на підставі довіреності ОСОБА_1 від 24.05.2018 (а.с. 72).

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні надано докази, що підтверджують факт завдання шкоди ОСОБА_2 під час перебування у службових відносинах з відповідачем, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Щодо розміру завданої шкоди суд зазначає наступне.

Виходячи з положень ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013, Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Висновками проведеної оцінки автомобіля «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , викладених у звіті, зазначено, що матеріальні збитки, завдані власнику автомобіля, в результаті пошкодження складають 865518,43 грн. (а.с. 24). Суд не приймає зауваження Міністерства Оборони України, викладені у відзиві на позов, щодо розміру матеріальних збитків, оскільки у звіті вказаний автомобіль Хонда, так як автомобіль Хонда вказаний лише у висновку звіту (а.с. 12), однак у повному тексті звіту назва автомобіля, експертна оцінка якого проводилась, зазначена - «Audi А6», номерний знак НОМЕР_4 , тому суд вважає це опискою. Крім того, судом досліджувався повний звіт, а не його висновок.

При цьому у висновку зазначено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу перевищує його ринкову вартість, тому розмір матеріальних збитків дорівнює ринковій вартості транспортного засобу до пошкодження.

Також у висновку зазначено, що післяаварійна вартість транспортного засобу дорівнює 299123,17 грн.

Таким чином, вартість завданих позивачу збитків становить 865518,43 грн. (ринкова вартість автомобіля) 299123,17 грн. (залишкова вартість автомобіля) = 566395,26 грн.

На підставі заяви власника автомобіля МТСБ України виплатило страхове відшкодування у розмірі 100000 грн.

Отже, розмір завданої та не відшкодованої шкоди майну позивача становить 566395,26 грн. 100000,00 грн.= 466395,26 грн.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 466395,26 грн.

Також з відповідача підлягають стягненню витрати на евакуацію транспортного засобу у розмірі 11000,00 грн., що підтверджується квитанціями № 902587 від 07.05.2018 та № 206 від 07.05.2018, та витрати на стоянку транспортного засобу у розмірі 2100,00 грн., що підтверджується квитанцією № 205 від 07.05.2017, які додані до позовної заяви (а.с. 80, 81).

Вирішуючи відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи, суд виходить з наступного.

Судові витрати, відповідно до вимог ч. 1ст. 133 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.

В порядку ст. 141 ЦПК України, з урахуванням повного задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 4794,95 грн., сплачений позивачем під час звернення з даним позовом до суду.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 258, 259, 264, 265, 268, 272, 352, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України, про стягнення майнової шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 479495,26 грн., яка складається з збитків завданих внаслідок пошкодження транспортного засобу у розмірі 466395,26 грн., витрат на евакуацію транспортного засобу у розмірі 11000,00 грн. і витрат на стоянку транспортного засобу у розмірі 2100,00 грн, та судовий збір у сумі 4794,95 грн., а всього у сумі 484290 (чотириста вісімдесят чотири тисяч двісті дев`яносто) грн. 21 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений 28.09.2020.