№ 207/3812/19
№ 2/207/302/20
30 березня 2020 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Подобєд О.К.
при секретарі Онищенко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про виселенння, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . В червні 2015 року вона уклала договір сервітуту з ОСОБА_2 , відповідного до умов якого вона надала у користування відповідачеві даний будинок, а він зобов`язався сплачувати вартість комунальних послуг. Проте дані вимоги відповідач не виконав, комунальні послуги не сплачував, у зв`язу з чим виникла заборгованість. Відповідач добровільно виселитись з будинку відмовляється, чим порушує її право на власність. Просить суд позовну заяву задовольнити.
Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі,не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягають задоволенню з наступних підстав:
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Судом встановлено наступні обставини справи: 20 грудня 2007 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А., придбала будинок АДРЕСА_1 .
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.01.2008 року номер витягу 17293735; власником будинку, за адресою: АДРЕСА_1 - є ОСОБА_1 .
З довідки, яка видана Квартальним комітетом № 20 від 18.11.2019 року № 73 вбачається, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи: ОСОБА_1 та донька ОСОБА_4 .
В червні 2015 року ОСОБА_1 надала право ОСОБА_2 проживати в будинку АДРЕСА_1 , а він зобов`язався сплачувати комунальні послуги та підтримувати будинок у належному стані.
ОСОБА_2 , свої зобов`язання не виконав, комунальні послуги не сплачував, у зв`язку з чим з`явилась заборгованість за комунальні послуги. На вимогу позивачки, відповідач ОСОБА_2 з будинку не виїджає, чим порушує права позивачки, як власника.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 395 ЦК України визначає, що речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідач вселився у спірний будинок з дозволу власника житлового будинку і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Суд встановив, що позивачка є власником спірного житлового будинку.
Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язан, не є членом її родини, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Згідно з положенням статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на первинний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Відповідач, не виконав свої обов`язки, що покладені на нього, згідно договору сервітуту.
Отже суд вважає, що позовну заяву необхідно задовольнити. Розірвати договір сервітуту укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат у розмірі 760 (сімсот шістдесят) гривень 40 копійок.
Керуючись ст.ст. 77-81,141,264,263,265,354 Цивільного процесуального кодексу України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.
Розірвати договір сервітуту, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 760 (сімсот шістдесят) гривень 40 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач та третя особа має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя О.К. Подобєд