ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3916/20 Справа № 213/4547/19 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2020 року, яке ухвалене суддею Алексєєвим О.В. та повне судове рішення складено 30 січня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ІнГЗК») і просила стягнути з ПрАТ «ІнГЗК» 208 650 гривень моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці отримала професійне захворювання, у зв`язку із чим, висновком МСЕК від 30 липня 2010 року позивачу первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. При наступних переоглядах висновками МСЕК від 12 серпня 2011 року, 05 жовтня 2012 року, 16 вересня 2014 року та 02 серпня 2016 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності.

Висновком МСЕК від 09 жовтня 2018 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача моральну шкоду, завдану в зв`язку з ушкодженням здоров`я, у розмірі 100 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 1 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача Гузєв І ОСОБА_3 Г ОСОБА_3 , просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 у розмірі 100 000 грн., є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

На думку представника позивача, суд першої інстанції не взяв до уваги, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки повинна докладати зусиль та витрачати час для організації свого життя. Позивач постійно відчуває дискомфорт через стійкий пекучий біль в хребті з іррадіацією в праве надпліччя під праву лопатку, гострий біль та обмеження рухів в попереково крижовому і шийному відділі хребта з іррадіацією болю більше в праву сідницю, ділянку правого тазостегнового суглобу, праву ногу, відчуття оніміння в правій нозі і руках, біль та обмеження рухів в плечових , тазостегнових та колінних суглобах, набряки костей, задишка при фізичному навантаженні, періодичний біль в ділянці серця. Додаткові моральні страждання позивач відчуває у зв`язку з неможливістю повноцінно працювати, необхідністю проходити постійні курси лікування, дані негативні явища з`явились в житті позивача у віці 45 років. На даний час самопочуття позивача не поліпшується , негативні зміни у її житті є довготривалими, курси лікування не надають належного ефекту, усвідомлення чого завдає позивачу додаткового душевного болю та страждань.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення в цій частині нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що шкідливі фактори, в яких працювала позивач не створювались відповідачем, а є наслідком недосконалості технології збагачення корисних копалин та результатом проектних робіт виконаних державними органами при створені дробильної фабрики.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Також відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці.

Апелянт звертає увагу на те, що позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

На думку представника відповідача, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відзиви на апеляційні скарги не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача ПрАТ «ІнГЗК» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 06 серпня 1992 року по 10 березня 1994 року працювала на посаді машиніста конвеєру в кар`єрі; з 10 березня 1994 року по 03 серпня 1996 року - дробильником при обслуговуванні дробильно-сортувальної установки в кар`єрі на ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК». 03 серпня 1996 року позивач звільнена за власним бажанням. З 17 травня 2000 року по 01 серпня 2006 року ОСОБА_1 працювала на дробильній фабриці ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» машиністом конвеєра; з 01 серпня 2006 року по 16 квітня 2017 року - машиністом конвеєра на подачі сухої руди на рудозбагачувальну фабрику №2; з 16 квітня 2007 року по 11 березня 2014 року - підсобним робітником в цех рекультивації і благоустрою на ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК». 11 березня 2014 року ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.41-47).

Відповідно до п. 16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 24 червня 2010 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці позивача на підприємстві відповідача, де вона виконувала тяжку роботу з підвищеним статичним навантаженням при утриманні вантажу через недосконалість технологічного процесу та конструктивні недоліки технологічного обладнання та механізмів (а.с. 17-18).

Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення у позивача професійного захворювання є робота впродовж 9 років 8 місяців в умовах важкої праці (а.с. 18).

Висновком МСЕК від 30 липня 2010 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та встановлена ІІІ група інвалідності (а.с.11 ).

При наступних переоглядах висновками МСЕК від 12 серпня 2011 року, 05 жовтня 2012 року, 16 вересня 2014 року та 02 серпня 2016 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності (а.с.10-14).

Висновком МСЕК від 09 жовтня 2018 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с.14-15).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «ІнГЗК» про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що шкідливі фактори, в яких працювала позивач не створювались відповідачем, а є наслідком недосконалості технології збагачення корисних копалин та результатом проектних робіт виконаних державними органами при створені дробильної фабрики, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не знімають з відповідача обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153КЗпП Українита ст. 13Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці, відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача в умовах шкідливих факторів більше 9 років.

Висновком МСЕК від 30 липня 2010 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та встановлена ІІІ група інвалідності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ІнГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача, що позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків, оскільки зазначені обставини не знімають обов`язок з відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутим з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 50%, ІІІ групи інвалідності, безстроково стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, період роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг представника позивача та представника ПрАТ «ІнГЗК» щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, оскільки як встановлено судом першої інстанції внаслідок отриманого професійного захворювання позивач позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки повинна докладати зусилля та витрачати час для організації свого життя. Позивач постійно відчуває дискомфорт через стійкий пекучий біль в хребті з іррадіацією в праве надпліччя під праву лопатку, гострий біль та обмеження рухів в попереково крижовому і шийному відділі хребта з іррадіацією болю більше в праву сідницю, ділянку правого тазостегнового суглобу, праву ногу, відчуття оніміння в правій нозі і руках, біль та обмеження рухів в плечових , тазостегнових та колінних суглобах, набряки костей, задишка при фізичному навантаженні, періодичний біль в ділянці серця. Додаткові моральні страждання позивач відчуває у зв`язку з неможливістю повноцінно працювати, необхідністю проходити постійні курси лікування, дані негативні явища з`явились в житті позивача у віці 45 років. На даний час самопочуття позивача не поліпшується , негативні зміни у її житті є довготривалими, курси лікування не надають належного ефекту, усвідомлення чого завдає позивачу додаткового душевного болю та страждань.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємствах відповідачів, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «ІнГЗК» у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 100 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: