ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №497/597/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2427/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Болградська районна державна адміністрація, Болградська міська рада Одеської області;

представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року у складі судді Раци В.А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Болградської районної державної адміністрації Одеської області, Болградської міської ради Одеської області про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку (т.1 а.с.3-6).

Позовна заява мотивована тим, щовін ( ОСОБА_1 ) є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Під час підготовки документів для оформлення права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться зазначений будинок, йому стало відомо, що відповідачка, яка є власником сусідньої земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у 2010 році вже виготовила державний акт на землю, за яким межа між їх земельними ділянками проходить по задній стіні його будинку. При цьому, позивач зазначив, що за його будинком завжди було біля 1 м відстані до сусідньої ділянки, що підтверджується технічною документацією на його будинок з 1954 року. Крім того, позивач стверджував, що акт встановлення в натурі меж земельної ділянки відповідачки містить підроблення його підпису та підписів інших суміжних сусідів.

Посилаючись на суттєві порушення допущені при розробці державного акту на ім`я відповідачки, позивач просив суд:

- визнати недійсним державний акт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати реєстрацію вказаного державного акту у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі;

- скасувати запис у Державному земельному кадастрі щодо спірного державного акта.

Відповідачка позов не визнала та, посилаючись на його необґрунтованість, просила суд відмовити у задоволенні позову (т.1 а.с.61-63,97-99,100-102,104-105).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року позов задоволений (т.1 а.с.176-177, 180-186).

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0719 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, серії ЯЛ № 750668, виданого 23 квітня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 .

Скасовано реєстрацію державного акта серії ЯЛ №750668 у:

- Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01778 від 23 квітня 2012 року;

- Державному земельному кадастрі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 057,20 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та вбачав порушення прав позивача (помилково зазначив в рішенні суду «відповідача»), що виразилось у включенні частини земельної ділянки, якою він користується, до площі зазначеної в державному акті, виданому на ім`я відповідача (помилково зазначено «позивача»), а саме частини земельної ділянки, яка знаходиться позаду житлового будинку позивача, площею 15,94 кв.м. Зазначив, що сусіди відповідачки не підписували акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, в тому числі і ОСОБА_1 , який таким чином був позбавлений можливості своєчасно висловити свою думку з цього приводу.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (т.1 а.с.192-204).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував, що:

-позивач не уточнював свої позовні вимоги та не вказував серію і номер державного акту, дату його видачі, кому він виданий, номер і дату реєстрації цього акту у Книзі записів реєстрації державних актів, площу земельної ділянки;

-порушено право відповідача на справедливий судовий розгляд, оскільки суддя систематично порушував норми ЦПК України, що носило упереджений характер відносно відповідача. Обґрунтована впевненість в упередженості судді знайшла підтвердження і в самому тексті рішення суду, де суд безпідставно вказав, що позивач уточнив позовні вимоги і сам навів їх вже у тому вигляді, у якому і задовольнив позов та вдався в рішенні до не властивих суду функцій - став вираховувати площу земельних ділянок належних відповідачу і позивачу та на підставі цих своїх розрахунків і аналізу інвентаризаційних справ № 3787 і № 3786, зробив необґрунтований висновок. При цьому, суд зазначив площу земельної ділянки, якою користується позивач та яка увійшла до площі зазначеної в державному акті відповідача, а саме земельної ділянки, яка знаходиться позаду житлового будинку позивача, у розмірі 15,94 кв.м., що є надуманим, оскільки такий розмір ні позивач ні його представник жодного разу ніде не вказували;

-позивач не подав докази, а суд не добув, на підтвердження факту накладання земельної ділянки в будь-якому розмірі, а також не вказано фактичного місцезнаходження такого накладання та його координати;

-накладання земельних ділянок має бути зафіксовано тільки актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства уповноваженим на те державним органом - Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області з вказанням конфігурації на плані-схемі додатку до акту перевірки і з вказанням площі співпадання в процентах, що відповідає площі в га, згідно координат визначених технічною документацією із землеустрою. Зазначений акт суду наданий не був;

-суду не надано документів, на підтвердження того, що позивач є користувачем земельної ділянки, із зазначенням її розміру та меж;

-межею між земельними ділянками позивача та відповідача завжди була задня стінка будинку позивача та паркану там ніколи не було;

-свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були допитані з грубим порушення норм ст.78 і ч.7 ст.83 ЦПК України, тому судом не повинні враховуватись як доказ;

-не відповідає закону посилання суду на те, що не підписання акту погодження меж земельної ділянки суміжними землекористувачами (не доведене належними та допустимими доказами) - є підставою для визнання державного акту недійсним, оскільки погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, підписання акту погодження меж самостійного значення не має;

-в технічній документації на домоволодіння позивача, що була досліджена судом, маються значні розбіжності у розмірах земельної ділянки, що знаходиться у його користуванні;

-позивачем не доведено, що зменшення його земельної ділянки відбулось саме за рахунок земельної ділянки відповідача і у вказаному ним розмірі;

-недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, тобто навіть як би суд встановив належними та допустимими доказами наявність вирахуваного ним же накладання площею 15,94 кв.м., то саме в цій частині підлягав би визнанню недійсним державний акт на право приватної власності на землю.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили до суду.

Позиція апеляційного суду

Справа розглянута у відсутності осіб, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи (т.2 а.с.77-81). Позивач та представник ОСОБА_3 в інтересах відповідачки ОСОБА_2 приймали участь у судовому засіданні 28 січня 2020 року та надали свої пояснення суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.56-58). Від Болградської районної державної адміністрації надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, посилаючись на те, що являється неналежним відповідачем у справі (т.2 а.с.82). Відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України перешкоди розгляду справи у відсутності сторін відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 серпня 2005 року (т.1 а.с.11).

Матеріали справи не містять документ щодо виділення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , якою користується позивач для обслуговування вказаного будинку.

Відповідачка ОСОБА_2 є співвласницею домоволодіння АДРЕСА_2 , інші співвласники - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підставі рішення виконкому Болградської міської ради № 402 від 05 листопада 2007 року (т.2 а.с.52,53).

Рішенням Болградської міської ради Одеської області від 25 грудня 2009 року за № 1150-V ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації для отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 651 кв.м, що становить 0,0651 га, розташованої у АДРЕСА_2 (т.1 а.с.76).

Рішенням Болградської міської ради Одеської області від 05 жовтня 2010 року за № 1375-V затверджено технічну документацію по виготовленню державного акту на ім`я ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0719 га, під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_2 та передано останній зазначену земельну ділянку (т.1 а.с.82 зворот).

23 квітня 2012 року ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 750668, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01778, відповідно до якого ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0719 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:002:0205 (т.1 а.с.72).

Земельні ділянки сторін є суміжними.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 , позивач зазначив, що рішення ради є правильним, а виданий на його підставі державний акт накреслений з помилкою, зокрема - при обмірі земельної ділянки не проведено відступлення біля 1 м від належних йому на праві власності будівель. Посилаючись на непідписання акта про встановлення в натурі меж земельної ділянки, що є суттєвим порушенням, просив визнати державний акт недійсним.

Мотиви, з який виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень ст.152 Земельного Кодексу України (далі -ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За нормами ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У сенсі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Матеріали справи не містять документ, на підставі якого виділено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , якою користується позивач для обслуговування будинку, що належить йому на праві власності.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у повному обсязі, виходив з доведеності позовних вимог та вбачав порушення прав позивача. Однак, з вказаним висновком суду колегія суддів не може погодитись, з огляду на таке.

Щодо непідписання акта встановлення в натурі меж земельної ділянки

Підставою позовної заяви про визнання державного акту недійсним, позивач зазначив непідписання акта встановлення меж земельної ділянки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при розробленні технічної документації щодо земельної ділянки відповідачки, 10 листопада 2010 року було складено акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Суміжними власниками землі і землекористувачами зазначені: « ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ». В акті зазначено « ОСОБА_10 », а поряд з підписом зазначено прізвище « ОСОБА_12 » (т.1 а.с.83).

Посилання позивача на непідписання акту встановлення в натурі меж земельної ділянки, як на підставу визнання державного акту недійсним не заслуговує на увагу, з огляду на таке.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання ст.106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

У пункті 3.13. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від

18 травня 2010 року № 376 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний правовий висновок сформовано у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №618/1039/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, яка також застосована Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц, № 514/1571/14-ц та від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17.

Отже, зазначена обставина не може бути підставою для визнання недійсним державного акту, що виданий на ім`я відповідачки.

При цьому, позивачем не надано допустимих та достовірних доказів того, що межі суміжної земельної ділянки відповідача при виготовленні технічної документації з видання державного акта на право власності не погоджувались. Доводи позивача, що акт встановлення в натурі меж земельної ділянки відповідачки містить підроблення його підпису та підписів інших суміжних сусідів не підтверджені належними доказами. Пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо непідписання акту встановлення в натурі меж ні є належним, допустимим та достовірним доказом у розумінні вимог ст.ст.77,78,79 ЦПК України.

Щодо доведеності факту порушення меж земельних ділянок

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які саме права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що Болградська районна державна адміністрація Одеської області не є належним відповідачем у справі, з огляду на те, що земельні ділянки сторін знаходяться у межах міста Болград, що відносить до компетенції Болградської міської ради.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічна норма міститься у ст.120 ЗК України.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч.1 ст.79 ЗК України).

За змістом ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.ч.3,4 ст.78-1 ЗК України).

В позовній заяві позивач зазначив, що за його будинком до сусідньої земельної ділянки, яка належить відповідачці, було біля 1 м відстані, що підтверджується технічною документацією на будинок з 1954 року, а за спірним державним актом межа між земельними ділянками проходить по задній стіні його будинку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з відомостей, що містяться в інвентарних справах №3787 на домоволодіння АДРЕСА_2 та № 3786 на домоволодіння АДРЕСА_1 . При цьому, копії документів із зазначених інвентарних справ не були долучені до матеріалів справи, а надані суду апеляційної інстанції кожною стороною.

Однак, співставлення складених в різні періоди планів суміжних земельних ділянок є не досить коректним для надання об`єктивного висновку щодо захоплення частини суміжної земельної ділянки.

Між користувачами суміжних земельних ділянок існує спір щодо межі, яка повинна поділяти земельні ділянки, на яких розташовані належні сторонам будинки.

Статтею 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Частиною 2 ст.152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Питання щодо захоплення частини суміжної земельної ділянки може бути вирішене лише за наявності відповідної земельно-кадастрової документації, на підставі якої й можливо визначити наявність чи відсутність захоплення.

Технічна документація на земельну ділянку відповідачки наявна в матеріалах справи (т.1 а.с.73-85).

Акти щодо встановлення та закріплення меж в натурі з описом межових знаків чи лінійних межових споруд і їх прив`язок до існуючих будівель чи пунктів державної геодезичної мережі щодо земельної ділянки позивача в матеріалах справи відсутні.

Бюро технічної інвентаризації не є землевпорядною організацією, виконані ним в різні періоди плани досліджуваних земельних ділянок не відносяться до складу земельно-кадастрової документації і вказують лише на місце розташування будівель і споруд, у тому числі огорож, відносно один одного і для даного дослідження мають довідковий характер.

Питання щодо порушення меж не може бути вирішеним, через відсутність даних щодо їх встановлення та закріплення на місцевості із складанням відповідних актів.

Пунктом 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються в натуру (на місцевість) за наявними планово-катографічними матеріалами.

Суду не надано належного доказу на підтвердження виділення земельної ділянки, що наразі перебуває у користуванні позивача, попередньому землекористувачу із зазначенням розміру ділянки, встановлення меж тощо.

За нормами ч.ч.1,2 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Суду не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем дій щодо оформлення права власності на земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні, та виявлення будь-яких перешкод в цьому, зокрема, включення частини земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, до складу земельної ділянки відповідача. Так само, в матеріалах справи відсутнє рішення компетентного органу про надання позивачу дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за ст.118 ЗК України.

Згідно із ст.5 Закону України «Про державний контроль за охороною та використанням земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Отже, Держгеокадастр та його територіальні органи наділені відповідними повноваженням у сфері державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності.

За приписами ст.6 Закону «Про державний контроль за охороною та використанням земель» до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належить: а) здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; б) внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань щодо приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель.

Проте, позивачем не надано суду документів щодо звернення до компетентних органів з метою встановлення порушення меж земельних ділянок.

Доводи позивача про порушення вимог земельного законодавства, ґрунтується на припущеннях та тлумаченні норм земельного законодавства на власний розсуд.

Висновок суду першої інстанції, що площа земельної ділянки відповідача збільшилась за рахунок площі земельної ділянки позивача не підтверджений належними та допустимими доказами у справі.

Так, посилаючись на матеріали інвентарних справ, суд допустив протиріччя. Зокрема, зазначаючи, що ширина земельної ділянки позивача з 1966 року не змінювалась та станом на 25 червня 1998 року залишалась 15,10 м.

По-перше, суду не надано доказів зміни розмірів земельної ділянки позивача на час звернення до суду, зокрема ширини його земельної ділянки.

По-друге, з наведених даних інвентарних справ (які судом першої інстанції наведені в рішенні суду, але не додані копії до справи) вбачається, що станом на 1998 рік ширина земельної ділянки:

- позивача становила 15,10 м (зазначений розмір земельної ділянки позивача не змінювався з 1966 року) т.2 а.с.14,15,16,17,20,21,22;

- відповідача - 6,74 м (т.2 а.с.41),

в той час як станом на 2012 рік за оспорюваним державним актом ширина земельної ділянки відповідачки - 6,77 м (т.1 а.с.72), а данні про ширину земельної ділянки позивача суду не надано.

Аналізуючи надані позивачем суду апеляційної інстанції плани суміжних земельних ділянок, зокрема під №№ 38,36,34, за період з 1961 р. по 2010 р., вбачається зміна розміру ширини земельних ділянок під №№ 38 та 36. З урахуванням того, що ширина земельної ділянки позивача не змінювалась з 1966 року та була на рівні 15,10 м, то у суду відсутні підстави вважати, що ширина земельної ділянки відповідача змінювалась саме за рахунок земельної ділянки позивача, з огляду на те, що у 1998 році ширина земельної ділянки позивача складала 15,10 м, а відповідача - 6,74 м, в той час як в оскарженому державному акті зазначена ширина на рівні 6,77 м, тобто змінилась лише на 0,03 м, що є мінімальною похибкою, допустимою Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376.

Крім того, суд першої інстанції, пославшись на генеральний план від 22 березня 1966 року по домоволодінню № 34 , зазначив про наявність відмостки задньої стінки житлового будинку площею 15,95 кв.м., що також підтверджується генеральним планом від 10 липня 1976 року (т.2 а.с.14,16). При цьому, суд виходив з таких даних: ширина земельної ділянки між будинком та межею сусідньої земельної ділянки - 0,82 м, довжина вдовж будинку позивача - 9,44 м. На підставі чого суд першої інстанції прийшов до висновку про порушення прав позивача, яке виразилось у включенні частини земельної ділянки, якою користується позивач, до площі зазначеної в державному акті, виданого на ім`я відповідача, а саме частини земельної ділянки, яка знаходиться позаду житлового будинку позивача, площею 15,94 кв.м.

Однак, судом не враховано, що за генпланом від 10 липня 1976 року по домоволодінню № 34 збільшилась площа земельної ділянки позивача під будівлями у порівнянні з генеральним планом від 22 березня 1966 року (т. 2 а.с.14,16).

Суд не врахував, що, посилаючись на незаконне включення земель за стіною свого будинку до складу земель відповідача, позивач надав суду схематичне зображення, виконане ФОП ОСОБА_4 , яке не містить жодного розміру конфігурації земельних ділянок. Виділена площа спірної земельної ділянки також не зазначена у цифровому вираженні (т.1 а.с.134).

Разом з тим, співставляючи зазначене схематичне зображення та план меж земельної ділянки до державного акту на ім`я відповідачки, вбачається, що розміри спірної земельної ділянки зі сторони суміжної земельної ділянки позивача становлять: довжина - 37,2 м, ширина - 1,22 м, тобто спірна площа - 45,38 кв.м. (37,2х1,22), на що суд першої інстанції уваги не звернув та не з`ясував зазначені обставини у позивача.

Позивачем не зазначено який саме розмір земельної ділянки він вважає незаконно включено до складу земель відповідача.

За наявними в матеріалах справи документами вбачається, що площа земельної ділянки позивача неодноразово змінювалась. Не надано документів на підтвердження розміру земельної ділянки, яка первісно була виділена, та визначення меж цієї ділянки у встановленому порядку.

За нормами ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем на підтвердження свого позову не надано прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували зазначені в позові обставини щодо дійсного незаконного включення частини його земельної ділянки до складу земель земельної ділянки відповідача.

Посилання позивача на те, що площа земельної ділянки відповідачки збільшена за рахунок його земельної ділянки, не підтверджується належними доказами. Судова земельна-технічна експертиза у справі проведена не була, а належних, достатніх і достовірних доказів обґрунтованості позовних вимог матеріали справи не містять, акту обстеження чи обміру земельної ділянки позивача на час звернення до суду також не надано, тому у задоволені позову слід відмовити за недоведеністю.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів, встановивши, що позивачем не надано доказів того, що межі суміжної земельної ділянки при виготовленні технічної документації з видання державного акта на право власності на земельну ділянку відповідача не погоджувались, а також доказів, які б підтверджували розмір земельної ділянки та її форму, виділену колишньому землекористувачу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у користування на час будівництва житлового будинку, з яких вбачалось б зменшення розміру земельної ділянки позивача за рахунок збільшення земельної ділянки відповідача, дійшла висновку про відмову в задоволенні позову.

Позивачем не доведено, що спірний державний акт порушує його права/законні інтереси, зокрема, щодо права користування спірною частиною земельної ділянки.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому скарга підлягає задоволенню, а рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року - скасуванню. У задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Болградської районної адміністрації Одеської області, Болградської міської ради Одеської області про визнання недійсним державного акту на землю відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2020 року.

Головуючий :

Судді :