ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 травня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/7041/19

Головуючий у першій інстанції - Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/499/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення судом першої інстанції - 30.01.2020,

У С Т А Н О В И В:

У вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона, її син ОСОБА_3 , а також колишній чоловік ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Квартира є неприватизованою. Відповідач з 2012 року не проживає за указаною адресою, перешкоди в користуванні житлом йому не чиняться. Враховуючи, що нарахування плати за комунальні послуги здійснюється з розрахунку на трьох осіб, позивач з посиланням на статті 71, 72 ЖК України просила задовольнити позов.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Скаржниця посилається на те, що відповідач з жовтня 2012 року не проживає в квартирі, не з`являється в ній без поважних причин, особистих речей відповідача в квартирі нема, що підтверджено показами свідків. Жодних перешкод відповідачу у користуванні спірним житлом не чинилось, він добровільно визначив собі інше місце проживання в квартирі батьків, втративши інтерес до спірної квартири. Доводи відповідача щодо неможливості проживати в спірній квартирі через відсутність ключів не підтверджено жодними доказами. Також скаржник вважає, що твердження відповідача щодо неможливості проживати в спірній квартирі за станом здоров`я не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені обставини виникли в кінці 2017 року, а у спірному житловому приміщенні відповідач не проживає з вересня 2012 року. Позивач вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла, втручання у права відповідача буде співмірним із переслідуваною законною метою. Відповідач не приймає жодної участі в утриманні квартири, нарахування за комунальні послуги здійснюються і на нього, чим порушуються права позивача.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не скористалися.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не втрачав інтерес до спірної квартири, його відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, позбавлення відповідача права користування спірною квартирою, в якій він проживав з 2005 року, буде невиправданим та непропорційним втручанням у право відповідача на житло.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30.03.2005 ВАТ «Чексіл» видано на ім`я ОСОБА_1 ордер № 165 на кімнату 210 розміром 19 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_3 (третя особа) (а.с.10).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 21.07.2009, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_2 від 21.07.209 (фотокопія на а.с.9).

Згідно з довідкою від 10.09.2019 №9906, виданої Управлінням адміністративних послуг, в квартирі зареєстровані ОСОБА_1 (квартиронаймач), ОСОБА_2 (без родинних відносин), ОСОБА_3 (син).

Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачкою ОСОБА_1 був наданий акт від 10.09.2019, складений сусідами, про те, що ОСОБА_2 зареєстрований за спірною адресою, але з вересня 2012 року не проживає.

Проте зазначений акт не може бути визнаний належним, допустимим та достатнім доказом відсутності відповідача у спірній квартирі.

Так, із зазначеного акту від 10.09.2019 слідує, що він складений виключно для пред`явлення в комунальні служби, відділ субсидій та соціальних допомог. В ньому відсутня інформація чи є в квартирі речі, що належать ОСОБА_2 .

Суд вірно критично віднісся до показань допитаних за клопотанням позивачки свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з огляду на те, що вони суперечать наявним у справі доказам та відображають суб`єктивне сприйняття свідками ситуації, що склалася між сторонами.

Жодні інші докази не проживання відповідача в квартирі понад строки, встановлені ст.71,72 ЖК УРСР, в справі відсутні.

Судом встановлено, що між сторонами з часу припинення сімейних відносин виникають сварки та суперечки, втрачено почуття поваги та взаєморозуміння, що підтверджується копією рішення Новозаводського районного суду від 13.05.2009 (а.с.97).

Відповідач, заперечуючи проти заявлених до нього вимог, стверджував, що він з поважних причин не проживає в спірній кватирі. Квартира однокімнатна. З позивачкою склалися неприязні стосунки. Після перенесеного ішемічного інсульту він потребував стороннього догляду, який йому надали батьки, у яких він вимушений був проживати. Квартплату він вносив самостійно до 2017 року, потім захворів і був позбавлений такої можливості. Інтерес до квартири не втрачав. Позивачка неодноразово змінювала замки на вхідних дверях, що стало підставою для звернення до дільничного. Через наявні хронічні хвороби, він уникає психологічного навантаження та потребує регулярного лікування як амбулаторного, так і стаціонарного (а.с.46,47,59). В даний час йому встановлена третя група інвалідності (а.с.45). В спірній квартирі залишаються до цього часу його носильні речі, а також частина спільно набутого під час шлюбу з ОСОБА_1 рухомого майна, яке подружжя не поділило.

Вказані обставини позивачкою не спростовано. Нею не заперечувалися доводи відповідача щодо оплати ОСОБА_2 вартості комунальних послуг до виникнення хвороби та встановлення відповідачеві групи інвалідності.

Судом першої інстанції було вірно враховано поважність причин не проживання відповідача у спірному житлі. Не проживання в квартирі було вимушеним, через необхідність уникнення конфліктних ситуацій з позивачкою та через суттєве погіршення стану здоров`я.

Не проживання відповідача за місцем його реєстрації, як встановлено судом, пов`язано з конкретними життєвими обставинами, а не з суб`єктивною відмовою відповідача від свого права на проживання в спірній квартирі. Причинами відсутності відповідача за вказаною адресою, як вказувалося вище, були хвороба відповідача та неприязні стосунки з позивачкою, яких ОСОБА_2 , як особа з інвалідністю, уникав через їх негативний влив на стан його здоров`я. З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись квартирою, а тому відсутні законні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 06.06.2019 у справі №496/2533/16-ц, ухваленій у подібних за змістом правовідносинах.

Встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження безспірності відсутності відповідача у квартирі без поважних причин, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачкою заявлених нею вимог.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 січня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 21.05.2020.