Справа № 204/2270/18
Провадження № 2/204/834/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Верховного Суду на новий розгляд надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, яку позивач уточнив 03 грудня 2019 року, в якій він остаточно просив ухвалити рішення та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 27 вересня 2009 року у загальному розмірі: 159 855,57 доларів США, з яких: 118 000,00 доларів США - сума основної заборгованості, 34 765,87 доларів США - відсотки за користування грошовими коштами, 7 089,70 доларів США - 3 % річних за користування грошовими коштами, а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 27 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 120 000,00 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму не пізніше грудня 2010 року. На підтвердження факту укладення договору позики відповідачем власноручно була складена розписка. Свої зобов`язання відповідач не виконав, кошти у визначений сторонами строк, не повернув. На неодноразові телефоні дзвінки позивача відповідач не відповідає, повністю ігнорує вимоги про повернення позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. З огляду на те, що договором не передбачено інший розмір процентів річних, то позивач вважає необхідним також стягнути з відповідача, у відповідності до положень статті 625 ЦК України, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Крім того, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відсотки за користування грошовими коштами за період з 04.04.2016 року по 04.04.2018 року складають 34 765,87 доларів США., а 3% річних за вказаний період становлять 7 089,70 доларів США. При цьому, згідно тексту розписки, укладеної сторонами, кінцевим строком повернення позики сторони погодили грудень 2010 року. Таким чином, строк позовної давності для вимог про стягнення заборгованості з відповідача спливав у грудні 2013 року. Водночас, на неодноразову вимогу позивача про повернення позики, відповідач 12 червня 2013 року та 04 квітня 2016 року частково почав повертати грошові кошти у сумі 1000,00 доларів США, що підтверджується розписками про часткове повернення грошових коштів. У зв`язку із викладеним, позивач вважає, що позовна давність пред`явлення вимог не спливла, оскільки переривалась вчиненням відповідачем дій з виконання обов`язку за договором позики, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання відповідно до умов договору позики (розписки). До теперішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання. Суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідача у доларах США, посилаючись при цьому на висновки, викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 761/12665/14-ц. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом.

16 березня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає з огляду на наступне. Судами першої та апеляційної інстанції під час первинного розгляду даної цивільної справи встановлено, що відповідач нібито вчинив 27 вересня 2009 року на користь позивача розписку в простому письмовому вигляді. Відповідно до умов розписки нібито вчиненої відповідачем, останній взяв у борг у позивача 120 000 тис. дол. США з кінцевим терміном повернення грошових коштів - грудень 2010 року. Повідомляє, що відповідач не має змоги вказувати про автентичність даної боргової розписки, так як не мав можливості ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції здійснити її огляд на предмет тексту та почерку. Таким чином відповідач вважає, що розписка про отримання грошових коштів, що знаходиться в матеріалах цивільної справи можливо вчинена взагалі не відповідачем, а іншою особою. Навіть якщо вищевказана розписка дійсно вчинена позивачем у справі, то відповідно до норм Цивільного кодексу України щодо даної заборгованості сплинув строк позовної давності звернення до суду. Крім того, повідомляє, що ні 12 червня 2013 року, ні 04 квітня 2016 року відповідач не повертав на користь позивача у справі грошові кошти та не вчиняв будь - яких документів, що засвідчують будь - які факти повернення грошових коштів. Текстом розписки (текстом договору позики) від 27 вересня 2009 року не встановлено будь-яких умов та порядку повернення грошових коштів, які були передані у позику. Позивач у справі не надав суду жодних доказів щодо зарахування на його банківський рахунок грошових коштів, які нібито були повернуті відповідачем 12 червня 2013 року та 04 квітня 2016 року. Надані позивачем розписки від 12 червня 2013 року та 04 квітня 2016 року є неналежними письмовими доказами щодо нібито повернення грошових коштів відповідачем. За таких обставин вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У зв`язку з викладеним просив суд: відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі; застосувати до позовних вимог позовну давність, передбачену ст. 257 ЦК України.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовну в повному обсязі. Додатково пояснив, що відповідач дійсно брав у позику у позивача грошові кошти, на підтвердження чого відповідачем було написано розписку. Всю суму позики відповідач повернув позивачу в обумовлений строк, тобто до грудня 2010 року. Однак, відповідач не може надати докази повернення позивачу позики, оскільки в той період позивач та відповідач перебували у товариських відносинах та відповідач не відбирав від позивача розписку, яка б підтверджувала повернення позики. 12 червня 2013 року та 04 квітня 2016 року відповідач не повертав позивачу жодних грошових коштів за договором позики. Просив також застосувати у справі позовну давність, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 27 вересня 2009 року ОСОБА_3 надав у позику відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 120 000,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_4 від 27 вересня 2009 року (а.с. 8).

Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу борг у сумі 120 000,00 доларів США у грудні 2010 року.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача, а також визнавалось представником відповідача під час розгляду справи.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк.

Жодних доказів на підтвердження того факту, що всю суму позики відповідач повернув позивачу в обумовлений строк, тобто до грудня 2010 року, стороною відповідача суду не надано, у зв`язку з чим такі твердження представника відповідача суд до уваги не бере та відхиляє, оскільки згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Стороною позивача було надано копії письмових розписок ОСОБА_3 . від 12 червня 2013 року (а.с. 9) та від 04 квітня 2016 року (а.с. 10), в яких зазначено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 12 червня 2013 року 1 000,00 доларів США та 04 квітня 2016 року 1 000,00 доларів США в якості часткового погашення боргу за розпискою від 27 вересня 2009 року.

При цьому, стороною відповідача заперечується факт повернення відповідачем позивачу 12 червня 2013 року та 04 квітня 2016 року будь-яких грошових коштів, в тому числі і в якості часткового погашення боргу за розпискою від 27 вересня 2009 року. За клопотанням представника відповідача, 10 березня 2020 року в судовому засіданні судом було витребувано у позивача оригінали вищезазначених розписок від 12 червня 2013 року та від 04 квітня 2016 року. Однак, оригінали вищевказаних розписок стороною позивача суду надані не були, у зв`язку відсутністю оригіналів розписок у позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

За таких обставин, оскільки стороною позивача так і не надано витребувані судом оригінали письмових розписок ОСОБА_3 . від 12 червня 2013 року та від 04 квітня 2016 року, та враховуючи, що стороною відповідача не визнається факт часткового погашення боргу, з урахуванням приписів ч. 6 ст. 95 ЦПК України, суд не бере до уваги ці розписки в якості доказів щодо підтвердження факту здійснення відповідачем ОСОБА_4 часткового погашення боргу за розпискою від 27 вересня 2009 року.

Більш того, оцінюючи надані розписки суд враховує форму та зміст розписок, які складені одноособово самим позивачем та без фіксування волевиявлення відповідача щодо часткового повернення боргу, що у сукупності з невизнанням відповідачем факту часткового повернення боргу створює достатньо обгрунтовані сумніви щодо достовірності вказаних розписок, оскільки одноособове написання розписок позивачем передбачає можливість її створення у будь-який зручний для позивача час з метою переривання строку позовної давності.

Отже, враховуючи наведене, суд не бере до уваги та відхиляє надані позивачем розписки від 12.06.2013 року та від 04.04.2016 року, оскілки вони не відповідають вимогам закону щодо допустимості та достовірності доказів.

Позивач зазначив, що відповідач уникає будь-яких контактів з позивачем та позику не повертає. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 05 квітня 2018 року звернувся до суду з даним позовом.

Разом з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву та представник відповідача в судовому засіданні просили суд застосувати у справі позовну давність, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно тексту розписки від 27 вересня 2009 року, кінцевим строком повернення позики у сумі 120 000,00 доларів США сторони погодили грудень 2010 року.

Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку.

З урахуванням положень статті 254 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивач дізнався про порушення відповідачем своїх прав на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, 01 січня 2011 року, тобто наступного дня після спливу обумовленого сторонами строку повернення позики, який сплинув 31 грудня 2010 року.

Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся лише 05 квітня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Позивач в обґрунтування відсутності факту спливу строку позовної давності посилався на те, що строк позовної давності переривався вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу, а саме частковим погашенням боргу 12 червня 2013 року та 04 квітня 2016 року.

Згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Частиною 1 статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахування конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Однак, стороною позивача не доведено перед судом обставин, які б свідчили, що відповідач дійсно вчиняв дії, направлені на погашення боргу перед позивачем, які б доводили визнання зобов`язань та наявність підстав для переривання строку позовної давності, передбачених положеннями ст. 264 ЦК України, а надані позивачем докази на підтвердження вказаних обставин суд до уваги не бере та відхиляє, як недопустимі та недостовірні.

Інших доказів на підтвердження обставин для переривання строку позовної давності стороною позивача суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що стороною позивача перед судом не доведено, що відбулось переривання строку позовної давності.

Отже, суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідача не звертався.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст.ст. 254, 256, 257, 261, 264, 266, 267, 525, 526, 533, 610, 612, 1046-1049 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 4, 76-82, 95, 128, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез