КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/1534/18 головуючий у І інстанції: Волчко А.Я.
провадження 22-ц/824/5544/2020 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Поливач Л.Д., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася з вищевказаним позовом який обґрунтовувала тим, що 12 листопада 2011 року між нею та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 620.

За час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що малолітня ОСОБА_3 мешкає з нею та перебуває на повному її утриманні, ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 2000 грн., зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 08 лютого 2018 року і до досягнення повноліття.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Відповідач погоджується із своїм обов`язком сплачувати аліменти, однак не погоджується із визначеним розміром, оскільки являється безробітнім.

Просить змінити рішення місцевого суду в частині розміру аліментів, визначивши їх в розмірі 930 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що відповідач, як батько дитини зобов`язаний утримувати її до досягнення нею повноліття, являється чоловіком працездатного віку, інших осіб на утриманні немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 листопада 2011 року між сторонами у справі ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 620.

За час шлюбу зі ОСОБА_1 у ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство охороняються державою.

Відповідно до ст. З СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані між особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими на особисте виховання дитини.

Право на особисте виховання дитини дає можливість матері, батькові бути нерозлучно з нею.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані дбати про дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей,поважаючи гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю».

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії».

Відповідно до ст. З Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною першою ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Встановивши ту обставину, що в сторін є малолітня дитина, яка проживає з позивачем та фактично знаходиться на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є здоровою особою працездатного віку, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти в розміру, який був би достатнім для розвитку дитини.

ОСОБА_1 погоджується зі своїм обов`язком утримувати дитину.

Встановлено загальновідомі обставини, які не потребують доказування, а саме те, що ОСОБА_2 витрачає кошти необхідні для дитини на харчування, на проїзд до навчального закладу, купівлю одягу, придбання підручників, зошитів, канцелярських товарів та інше приладдя для навчання, на забезпечення дозвілля дитини, оздоровлення та відпочинку.

Апеляційний суд зазначає, що відповідач є молодим чоловіком, доказів, які б вказували на наявність вад здоров`я, які обмежували можливості працювати матеріали справи не містять. Відповідач не надав суду доказів того, що має скрутне матеріальне становище, а тому підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в необхідному для цього розмірі немає.

Крім того, відповідач зазначав у відзиві на позовну заяву, що попри те, що офіційно не працевлаштований, має доходи від випадкових підробіток.

Колегія суддів приходить до висновку, що розмір визначених судом першої інстанції аліментів не підлягає зміні з урахуванням того, що визначений розмір аліментів повинен бути достатнім для рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд апеляційної інстанції виходить з матеріального становища відповідача, враховує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, та загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного розвитку, постійне зростання цін на товари та послуги для дітей.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, щодо стягнення аліментів на утримання дитини, визначивши їх розмір в сумі 2000 грн., що відповідає обставинам справи, матеріальному становищу батька та сприятиме забезпеченню гармонійного розвитку дитини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «21» травня 2020 року.

Головуючий

Судді: