Справа № 754/1254/13- ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 вересня 2020 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання - Раєвського П.А.,

за участю: представника скаржника - адвоката Ракітова О.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

в с т а н о в и в:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на рішення, дії та бездіяльність Дарницького РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції та просила суд зняти арешт з нерухомого майна, який виник на підставі Постанови про арешт майна боржника №44325906, яка видана 01.04.2015 року ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві. Зобов`язати Дарницький РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна, який виник на підставі Постанови про арешт майна боржника №44325906, яка видана 01.04.2015 року ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві. Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що в рамках виконавчого провадження №44325906, 01.04.2015 року була винесена постанова відносно неї, про накладення арешту на майно боржника. При цьому, виконавче провадження було закрите, про що свідчить відмітка на виконавчому листі про те, що він повернутий стягувачу 20.12.2016 року, однак арешт до сьогодення не знятий.

Представник заявника - адвокат - Ракітова О.В. просила задовольнити скаргу на підставі доводів, що викладені в ній.

Представник Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справи. В клопотанні від 03.04.2020 року просив відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Суд, заслухавши представника заявника, вивчивши матеріали справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України), є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, чітко визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових

осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у

цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та

інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в

межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими

нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону

та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону

підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як вбачається з матеріалів справи 16.07.2013 року Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2-1497/2013 по цивільній справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором. За вказаним виконавчим листом стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 97813,41 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ складає 836138,37 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 3219 грн.

07.08.2014 року державним виконавцем Відділу було відкрито виконавче провадження за №44325906 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» у розмірі 839357,37 грн.

01.04.2015 року старшим державним виконавцем Відділу з метою забезпечення виконання судового рішення було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

20.04.2015 року в ході перевірки виконавчих дій встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

У зв`язку з вищевикладеним державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

У п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій) зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено

частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав,

передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно

пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків,

встановлених статтею 22 цього Закону (ч.5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій)) .

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу

державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення

про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної

процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду,

винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних

заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або

витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій),

повернення виконавчого документа до суду або іншого органу

(посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно

боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем

заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші

дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім

випадків, передбачених цим Законом.

При цьому обов`язку державного виконавця знімати арешти в межах виконавчого провадження, у разі повернення виконавчого документа, у випадку відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, з підстав визначених п.2 ч. 1 ст. 47 Закону, не передбачено.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, висловленій у його постанові від 24.01.2018 року у справі К/9901/1118/18, 826/20120/14.

Зазначена норма необхідна для забезпечення прав стягувача, у разі його повторного пред`явлення виконавчого документу протягом строків, визначених ст.ст. 22,23 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, у відповідності до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документу не є підставою для зняття арешту з майна боржника та скасування всіх інших вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і права заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

На підставі зазначеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 260, 261, 447-453 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст ухвали суду виготовлено 25.09.2020 року.

Суддя: Н.Г. Таран