Справа № 201/8371/18
Провадження № 2/201/1351/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 31 липня 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 235980,00 грн., що еквівалентно сумі 9000 доларів США, а також про стягнення судових витрат.

Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 16 вересня 2016 року нею було передано ОСОБА_2 9000 доларів США за розпискою від 16 вересня 2016 року, складеною власноруч відповідачем, на виконання попередньої домовленості між сторонами щодо співпраці при розробці та впровадженні проекту комп`ютерної програми «Touch Bank». Умови співпраці позивача та відповідача мали бути узгоджені сторонами у відповідному договорі, проект якого зобов`язувалась розробити та подати на підпис позивачу ОСОБА_2 після отримання останньою від позивача грошових коштів на фінансування даного проекту. Також позивач зазначила, що жодного договору на підпис від відповідача не отримувала, жодних умов співпраці сторони не погодили, результати робіт з розробки та впровадження комп`ютерної програми «Touch Bank» відповідачем позивачу не передавались, внаслідок чого позивач просить визнати грошові кошти, передані за розпискою від 16 вересня 2016 року такими, що набуті ОСОБА_2 безпідставно, та такими, що в силу ст. 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню позивачу.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року у цивільній справі № 201/8371/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів скасовано та призначено вказану цивільну справу до розгляду в загальному порядку.

Представник позивача надала до суду заяву, у якій просила суд здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Також представником позивача було надано заяву, в якій остання повідомила суд, що всі докази, які підтверджують правові витрати, зроблені позивачем у зв`язку із розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача також надав суду заяву з проханням розглядати справу без участі відповідача, в якій також зазначив що просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та просив суд при ухваленні рішення розподілити судові витрати відповідача, які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Крім того, 26 листопада 2019 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що ОСОБА_2 не володіє та ніколи не володіла жодними знаннями в області комп`ютерного програмного забезпечення, єдиним доказом обґрунтувань заявлених позовних вимог є посилання на розписку, складену відповідачем. В тексті розписки зазначено: «Я ОСОБА_2 получила от ОСОБА_1 девять тысяч долларов США». Жодного посилання чи навіть згадування про написання розписки в контексті виникнення зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 текст розписки не містить. ОСОБА_1 є знайомою доньки відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та її приятеля ОСОБА_6 , і саме на прохання доньки ОСОБА_2 отримала у позивача грошові кошти у розмірі 9000 доларів США, що було боргом ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , однак природу виникнення боргу ОСОБА_2 не пояснювали та вона й не цікавилась. Враховуючи наведене, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

21 січня 2020 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому остання не погодилась із обставинами, викладеними у відзиві на позовну заяву та зазначила, що представник відповідача визнає, що відповідач отримала у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9000 доларів США та власноруч написала про це розписку та належних доказів того, що це були грошові кошти в рахунок повернення боргу перед ОСОБА_5 та ОСОБА_6 представником відповідача надано не було.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 16 вересня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 9000 доларів США, про що відповідач власноруч написала розписку від 16 вересня 2016 року.

Як вбачається із вищезгаданої розписки від 16 верезня 2016 року жодного посилання чи згадування про її написання в контексті виникнення зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 текст розписки не містить.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як на обґрунтування своїх вимог зазначає що до взаємовідносин, що склались між сторонами внаслідок передання позивачем відповідачу грошових коштів за розпискою від 16 вересня 2016 року, застосуванню підлягає стаття 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Тобто, зазначений закон має застосовуватися в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Відтак, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що текст, викладений у розписці від 16 вересня 2016 року не може підтвердити обставини, на які посилаються обидві сторони по справі, а містить лише факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 9000 доларів США від ОСОБА_7 , а тому слід дійти до висновку про можливість відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Враховуючи результат вирішення справи, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе задовольнити заяву ОСОБА_2 про стягнення з позивача на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн., які знайшли свої підтвердження в матеріалах справи.

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

До матеріалів справи долучений договір про надання правової допомоги від 23 вересня 2019 року, додаткова угода № договору про надання правової допомоги від 15 травня 2020 року, акт про прийняття-передачі наданих послуг від 15 травня 2020 року. Згідно наданої суду квитанції до прибуткового касового ордера №19 від 15 травня 2020 року ОСОБА_2 сплачено адвокату Салтисюку Ю.В. 10000,00 грн. Тому суд, оцінивши рівень адвокатських витрат, вважає за необхідне задовольнити вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 263, 264, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев