ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/53/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кухаря С.В., Онищенка Е.А.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Запорізької міської ради, треті особи - друга Запорізька державна нотаріальна контора, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання розпоряджень голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради незаконними, визнання свідоцтв про право власності на домоволодіння недійсними, визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними, визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаними позовними вимогами, які обґрунтовувала тим, що вона з 28.01.2010 року є власником Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 , набувши його частково згідно з розпорядженнями органу місцевого самоврядування та частково в порядку спадкування за заповітом. Другим співвласником цього будинку у Ѕ частці є її колишній чоловік ОСОБА_3 . В той же час, її рідний брат ОСОБА_2 не є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , а також не є членом її родини, спільне господарство ними не ведеться, проживають вони окремо, тому проживання ОСОБА_2 у будинку чинить їй перешкоди у здійсненні нею права власності.

Після уточнення позовних вимог ОСОБА_1 остаточно просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права власності шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування по зазначеному адресу.

Не погоджуючись із позовними вимогами, у листопаді 2014 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, в обґрунтування якого, після численних уточнень, зазначав, що позивач ОСОБА_1 є його рідною сестрою. Їх батьки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в 1957 році побудували житловий будинок літ. А, а в 1986 році він разом із батьками побудував житловий будинок літ. Б за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на Ѕ частину спірного домоволодіння. На час смерті матері ОСОБА_4 у спірному домоволодінні мешкали і були зареєстровані: батько ОСОБА_5 та діти ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Вважає себе таким, що прийняв спадщину на підставі ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) в розмірі 1/6 частини спірного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін у справі ОСОБА_5 . Про існування заповіту від 10.06.2004 року, складеного батьком на користь ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 на 31/100 частину спірного будинку, йому ( ОСОБА_2 ) стало відомо лише після отримання позову ОСОБА_1 у листопаді 2014 року.

Вважає, що вказаним заповітом батько порушив його права спадкоємця, оскільки він мав право скласти заповіт лише на свою частку у розмірі 2/3 частини спірного домоволодіння.

Зазначав, що тільки 11 грудня 2014 року йому стало відомо про наявність розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3188 від 14.12.2004 «Про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 », розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3181 від 14.12.2004 «Про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за грн. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 », розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 501 від 01.03.2005 «Про встановлення ідеальних часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

На підставі останнього розпорядження 28.03.2005р. Управлінням житлового господар-

ства Запорізької міської ради було видано: на ім`я ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 31/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свідоцтва про право власності кожного з них на 69/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . Право приватної спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано в ОП ЗМБТІ.

Також йому стало відомо, що 28.01.2010р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали в другій Запорізькій державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1-145 та № 1-144 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на Ѕ частку спадкового майна кожний, що складалось із 31/100 часток спірного домоволодіння.

Таким чином, при зверненні до Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради відповідачі за зустрічним позовом та його батько ОСОБА_5 приховали його існування як спадкоємця першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_4 , чим позбавили його права на спадкування. Зазначав, що народився у 1963 році у спірному будинку, який є його постійним місцем проживання, та ніколи із будинку не виписувався.

Посилаючись на вказані обставини, остаточно просив суд:

- визнати незаконними та скасувати розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3188р. від 14.12.2004р. «Про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 », розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3181р. від 14.12.2004р. «Про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 », розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 501 від 01.03.2005р. «Про встановлення ідеальних часток домоволодіння АДРЕСА_1 , яким визнано за ОСОБА_5 - 31/100 частку, за ОСОБА_1 - 69/200 часток, за ОСОБА_3 - 69/200 часток у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 31/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 , видане Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, від 28.03.2005р., свідоцтва про право власності кожного на 69/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , видані на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, від 28.03.2005 року;

- визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1-145 на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на Ѕ частку спадкового майна - 31/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1-144 на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на Ѕ частку спадкового майна - 31/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке складається з житлового будинку літ. «А», службової прибудови літ. «а», вбиральні літ. «В», житлового будинку літ. Б та службової прибудови літ. Б-1, паркану № 8, вбиральні літ. «З», сараю літ. «Е»;

- стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати : судовий збір та витрати за виклик фахівця ОП ЗМБТІ.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3188р. від 14.12.2004р. «Про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 ».

Скасовано розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3181р. від 14.12.2004р. «Про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за грн. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ».

Скасовано розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 501 від 01.03.2005р. «Про встановлення ідеальних часток домоволодіння АДРЕСА_1 , яким визнано за ОСОБА_5 - 31/100 частку, за ОСОБА_1 - 69/200 часток, за ОСОБА_3 - 69/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 31/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 28.03.2005р.

Скасовано свідоцтва про право власності на нерухоме майно кожному по 69/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , видані на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 28.03.2005р.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом р№ 1-145 на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на Ѕ частку спадкового майна - 31/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом р№1-144 на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на Ѕ частку спадкового майна - 31/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке складається з житлового будинку літ. «А» , службової прибудови літ. «а», вбиральні літ. «В», житлового будинку літ. Б та службової прибудови літ. Б-1, паркану № 8, вбиральні літ. «З», сараю літ. «Е».

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 6 462,75 грн. та витрати за виклик фахівця ОП ЗМБТІ в розмірі 300 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи; просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, судові витрати стягнути з позивача за зустрічним позовом.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано: неналежність одного з відповідачів, а саме не залучено в якості відповідача Ленінську районну адміністрацію Запорізької міської ради; відсутність постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування; незастосування позовної давності; відсутність підтвердження факту прийняття спадщини; не співмірність 1/6 частини будівель станом на 1990 рік і 1/6 частини домоволодіння станом на 2004 рік.

В порядку автоматизованого розподілу справ для розгляду цієї справи було визначено колегію у складі суддів Кримської О.М., Дашковської А.В., Кочеткової І.В. (т. 7 а.с. 111).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 серпня 2019р. було відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ( т. 7 а.с. 42).

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що: в зв`язку із ліквідацією Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради вона не може бути відповідачем у справі; після смерті матері ОСОБА_4 не заводилася спадкова справа, за відсутності якої нотаріус не мав права вчиняти будь-які нотаріальні дії, в тому числі приймати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії; строк позовної давності ним не порушено, оскільки йому стало відомо про порушення своїх прав тільки 11.12.2014 року; спадщину після смерті матері прийняв на підставі ст. 549 ЦК України, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном; фактично претендує на спадщину, яка існувала на момент смерті матері, а саме: на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке складається з житлового будинку літ. «А», службової прибудови літ. «а», вбиральні літ. «В», житлового будинку літ. Б та службової прибудови літ. Б-1, паркану № 8. Просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу фактично підтримав її доводи. Вказував, що в оскарженому судовому рішенні не зазначено, на яких підставах скасовано 6 правочинів та 4 правовстановлюючих документа, не доведено наявність майнових прав ОСОБА_4 (матері ОСОБА_2 ) на спірне домоволодіння, ОСОБА_2 з дати смерті матері по теперішній час не здійснив жодної необхідної дії для набуття права власності на спірне домоволодіння, пропустив строк позовної давності для звернення до суду із вказаними вимогами.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи у відповідності до вимог ч. 3 статті 360 ЦПК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 березня 2020р. було задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Запорізького апеляційного суду у складі головуючого судді-доповідача Кримської О.М., судді Кочеткової І.В. та судді Дашковської А.В. (т. 8 а.с. 187-190).

У справі в порядку автоматизованого розподілу визначено новий склад колегії для розгляду цієї справи: суддя-доповідач Бєлка В.Ю., судді Кухар С.В., Онищенко Е.А. ( т. 8 а.с. 192-193).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 квітня 2020р. задоволено заяву про самовідвід судді-доповідача Бєлки В.Ю. ( т. 8 а.с. 232).

У справі в порядку автоматизованого розподілу справи визначено нового суддю-доповідача - Маловічко С.В., іншими суддями у складі колегії залишились Кухар С.В., Онищенко Е.А. ( т. 8 а.с. 238-239).

До судового засідання апеляційного суду 20.05.2020р. з`явились ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх адвокат Погрібна С.О., а також адвокати Кота Г.О. - Мелешко Л.П. та Мосіна О.В.

Від Другої Запорізької державної нотаріальної контори надійшло повідомлення, в якому просять суд розглянути справи без їх участі.

Інші учасники справи, будучи повідомлені про це судове засідання, про що в матеріали справи долучені зворотні поштові повідомлення про вручення їм судових повісток, до апеляційного суду не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не надали. Тому апеляційний розгляд відбувся у їх відсутності відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились до суду, дослідивши матеріали справи, матеріали витребуваної інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності, відсутності доказів, які б підтверджували незаконність зайняття ОСОБА_2 домоволодіння, або самоуправного вселення відповідача у спірне домоволодіння.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину у вигляді 1/6 частини спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері на підставі ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, а тому оформленням права власності на весь будинок відповідачами на себе порушено це його право на спадкування та отримання у власність належної частки у нерухомому майна, у якому він проживає з 1963р., а зареєстрований з 1982р.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Встановлено судом, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 1957 року (т. 1 а.с. 28).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8, є рідними братом і сестрою.

Згідно із протоколом № 13 засідання виконкому В-Хортицької селищної Ради депутатів трудящих Хортицького району Запорізької області від 12 червня 1958 року ОСОБА_5 , сім`я якого складається з 3-х осіб, наділено земельною ділянкою в розмірі 0,08 га по АДРЕСА_2 під будову власних житлових будинків (т.1 а.с.75).

Як свідчать матеріали справи, зокрема, витребувана апеляційним судом інвентаризаційна справа на домоволодіння, земельна ділянка за вказаною адресою виділялась під вже збудований подружжям у 1957р. житловий будинок літ. А.

Довідкою № 777 від 03.02.2015р., виданою головою квартального комітету, підтверджено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 відповідає після перенумерації адресі: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 93).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 1957 році побудували житловий будинок літ. А, а в 1986 році - житловий будинок літ. Б за адресою: АДРЕСА_1 .

Матір сторін - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторно) серії НОМЕР_1 від 02.04.2013р. (т. 1 а.с. 27).

У відповідності до акту прийому індивідуального будинку № 3179 р від 14 грудня 2004 року комісією встановлено, що будівництво житлового будинку літ. А закінчено в 1957 році, тобто ще до народження ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 78-79).

У відповідності до акту прийому індивідуального будинку № 3180 р від 14 грудня 2004 року комісією встановлено, що будівництво житлового будинку літ. Б закінчено в 1986 році (т.1 а.с.76-77).

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації № 3181р від 14.12.2004р. «Про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 » оформлено право власності на житловий будинок літ. А, службову прибудову літ. а, вбиральню В, сарай Ж, літню кухню Г, душ К, недобудовану службову прибудову А1, у спільному домоволодінні по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (т.1 а.с. 82).

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації № 3188р від 14.12.2004р. «Про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за гр . ОСОБА_5 » оформлено право власності на житловий будинок літ. Б, житлову прибудову Б-1, вбиральню З, сарай Е у спільному домоволодінні по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (т.1 а.с.80).

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації № 501р від 01.03.2005р. «Про встановлення ідеальних часток на домоволодіння АДРЕСА_1 встановлено ідеальні частки на домоволодіння АДРЕСА_1 за: ОСОБА_5 - 31/100, ОСОБА_1 - 69/200, ОСОБА_3 - 69/200 (т.1 а.с.81).

На підставі вказаних розпоряджень 28 березня 2005 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на 31/100 частку, а ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на 69/200 часток кожний (т.1 а.с. 84-85, 87, 89).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько сторін - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторно) серії НОМЕР_4 від 02.04.2013р. (т. 1 а.с. 26).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали кожний по Ѕ частки від 31/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 56-57).

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25421568 від 25.02.2010р. за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 31/200 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.88).

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10294600 від 26.02.2010р. за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на 31/200 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.86).

Обгрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що його батьки, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, побудували житлові будинки літ. А та літ. Б по АДРЕСА_1 , тому їм на підставі ст. ст. 22, 28 КпШС України належало по Ѕ частин домоволодіння. На час смерті матері в спірному домоволодіння проживали: його батько ОСОБА_5 , сестра - ОСОБА_1 та він, тому вони успадкували після смерті матері по 1/6 частин названого домоволодіння.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР ( яка дія на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Встановлено та не оспорюється сторонами, що спірний житловий будинок був збудований ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 1957 році.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.

Судом встановлено, що будівництво житлових будинків, які є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час їх будівництва законодавства та на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 будинки були повністю збудовані.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1957 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Згідно з пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (була чинною до 13 грудня 1995 року), не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу.

Як вбачається із матеріалів інвентаризації, спірне домоволодіння було розташовано в с. Нижня Хортиця, яке адміністративно було підпорядковано місту Запоріжжя.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкуван-ня цього майна, а не його належність спадкодавцю.

Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суду слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків, а також положеннями ЦК Української РСР 1963 року, Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР».

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Апеляційним судом з`ясовувалось питання щодо існування погосподарської книги на домоволодіння АДРЕСА_1 та надання її для дослідження в судове засідання.

Проте, учасники справи пояснили, що погосподарська книга не зберіглася, тому відсутня можливість її надати для огляду.

Тому апеляційним судом було витребувано у ОП ЗМБТІ матеріали інвентаризаційної справи по домоволодінню АДРЕСА_1 ( т. 8 а.с. 23-144), з якої вбачається, що основну інвентаризацію названого домоволодіння здійснено 29 січня 1987 році.

З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що домоволодіння складається з наступних будівель: житловий будинок літ. А - рік побудови 1957 рік, житловий будинок літ. Б - рік побудови 1986 рік; вбиральна літ. В, паркан № 1 ( т. 8 а.с.27,28, 31,32). Власником та користувачем названих будівель вказано ОСОБА_5 .

Окрім того, в червні 1966 року Запорізьким облкомунгоспом складено план житлового будинку літ. А ( замовник ОСОБА_5 ), який погоджений архітектором міста ( т. 8 а.с. 36).

В акті прийому індивідуального будинку № 3179 р від 14 грудня 2004 року комісією встановлено, що будівництво житлового будинку літ. А закінчено в 1957 році, та в акті прийому індивідуального будинку № 3180 р від 14 грудня 2004 року комісією встановлено, що будівництво житлового будинку літ. Б закінчено в 1986 році (т.1 а.с. 76-77; 78-79).

Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року, який був чинним на час побудови спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_4 були власниками спірного будинку у рівних частках, але за життя не здійснили оформлення своїх прав та не отримали відповідні правовстановлюючі документи на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено зібраними у справі належними доказами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .Після її смерті відкрилась спадщина, у тому числі, на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше ІНФОРМАЦІЯ_5 . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно із статтями 548, 549 ЦК Української РСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Отже, оцінювати те, чи є спадкоємець таким, що прийняв спадщину, необхідно виходячи з положень чинного на час відкриття спадщини ЦК Української РСР.

Правильним є висновок суду першої інстанції, виходячи з того, що на час смерті ОСОБА_4 в домоволодінні проживали її чоловік - ОСОБА_5 та діти - ОСОБА_1 і ОСОБА_7 , то відповідно, її син ОСОБА_7 як спадкоємець першої черги за законом має право на 1/6 частину спірного спадкового домоволодіння, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Лише з 03.08.2004р. набрав чинності Закон України № 1952-IV від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до ч. 4 ст. 3 якого права на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за умови, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Згідно зі ст. 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Статтею 3 названого Закону визначено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається у порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього у порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ( ст. 328 ЦК України).

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Згідно із п. 3.2 розділу 3 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001р., із змінами та доповненнями в редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 від 09.08.2012р., не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992р.

Листом інспекції ДАБК від 01.09.2011р. № 40-12-2409 роз`яснено, що для реєстрації права власності на побудовані до 05.08.1992р. об`єкти достатньо технічного паспорту з датою побудови, а документи, які б підтверджували ввід в експлуатації, не потрібні.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що будівництво житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не належить до самочинного будівництва), дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є об`єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину спірного будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері.

При цьому, колегія вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності ОСОБА_2 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачу не було відомо про порушення його прав до моменту звернення позивачки ОСОБА_1 із позовними вимогами до нього про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 було відомо про наявність розпоряджень голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради щодо оформлення прав власності на спірний будинок як збудований відповідачами та його батьком, щодо видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та свідоцтв про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 , суду не надано. Суд першої інстанції з приводу даних обставин дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Ствердження ОСОБА_1 та її адвоката про обізнаність ОСОБА_2 , що, на їх думку доводиться поясненнями свідка ОСОБА_8 - його колишньої дружини, про оформлення права власності відповідачами та його батьком на спірне домоволодіння ще в 2004р., колегія вважає неспроможними. Так, ні в цих поясненнях, ні жодними іншими матеріалами справи не підтверджується достеменно, що ОСОБА_2 було відомо саме про зміст оскаржуваних розпоряджень та зміст заповіту, якими оформлювалось право на все домоволодіння, без врахування його права на 1/6 частку у спадщині.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд у судовому рішенні не зазначив норми матеріального права, на підставі яких задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 , є неприйнятними, оскільки суперечать змісту оскаржуваного рішення.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції було встановлено порушення законних прав ОСОБА_7 на спадщину після смерті матері, тому наявні правові підстави для захисту цього порушеного права у обраний позивачем спосіб.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після ОСОБА_4 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За цивільним законодавством УРСР коло прав та обов`язків спадкодавця визначалося на час відкриття спадщини, яким згідно зі ст. 525 ЦК УРСР визнавався день смерті спадкодавця.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно з положеннями ст.ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Статтею 553 ЦК УРСР було визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР (чинної на час відкриття спадщини) доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи та паспортних даних ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 12.02.1982 року (т.1 а.с.155).

Згідно із довідкою № 784 від 07.02.2015р. голови квартального комітету, на час смерті матері ОСОБА_4 за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_5 - батько, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_9 - дочка (т.1 а.с. 157).

Згідно із довідкою № 701 голови квартального комітету, на час смерті батька сторін ОСОБА_5 за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_5 - батько, ОСОБА_7 - син, ОСОБА_10 - дочка, ОСОБА_11 - зять (т.1 а.с.30).

Також факт проживання ОСОБА_2 у спірному будинку підтверджується укладеним ним із ТОВ «Ремондіс Запоріжжя» договором № 0720385 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 20.08.2013р., рахунком ВАТ «Запоріжжяобленерго» за електричну енергію з 12.09.2015р. по 19.01.2016р. на ім`я ОСОБА_2 , відповіддю ПАТ «Запоріжжяобленерго» № 55/49-3515 від 17.05.2018р. (т.2 а.с. 60, 62, т. 3 а.с. 66).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_2 проживає у спірному домоволодінні з моменту народження у 1963р., та з 1982р. по теперішній час є зареєстрованим в ньому, тобто на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 і в період шести місяців після її смерті, що є доказом його вступу в управління і володіння спадковим майном.

Посилання апеляційної скарги на те, що первісно ОСОБА_2 має звернутись до нотаріальної контори з питання прийняття та оформлення спадщини, спростовуються матеріалами справи.

Так, відповіддю від 10.03.2015р. № 506/01-16 другої державної нотаріальної контори надано роз`яснення щодо порядку вчинення нотаріальних дії для видачі свідоцтва на право власності та повідомлено, що за наданими ОСОБА_2 документами неможливо встановити склад спадкового майна та видати свідоцтво про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 . ОСОБА_4 ( т.1 а.с. 156).

Лист - роз`яснення за своїм змістом зводиться до того, що свідоцтво про право на спадщину позивачу видане бути не може.

При наданні оцінки листам нотаріусів, у яких зазначено про причини невидачі спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину, необхідно виходити із їх змісту та відповідно враховувати підстави, зазначені нотаріусами, при цьому істотне значення мають підстави, які унеможливлюють у будь-якому випадку в майбутньому видачу таких свідоцтв нотаріусами, тому при наявності таких підстав, незалежно від форми відповіді нотаріуса лист чи постанова про відмову у видачі свідоцтва, необхідно виходити з того, що у спадкодавця можливість оформити спадщину у нотаріуса відсутня.

Отже, причиною звернення ОСОБА_7 до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно, насамперед, став той факт, що з цієї цивільної справи він дізнався про його порушене право сестрою ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 щодо його права на частку у домоволодінні, та, у другу чергу, неможливість оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, що вбачається із вищеназваної відповіді державного нотаріуса, а також за обставинами цієї справи, у якій встановлено, що спадкове майно є вже оформленим за відповідачами.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні нею права власності житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Встановлено, що ОСОБА_2 проживає з 1963р. (дня народження) у спірному житловому будинку і по теперішній час, а з 1982р. зареєстрований в ньому, ніколи не змінював місця мешкання. Іншого житла не має. Доказів того, що відповідач незаконно вселився до спірного будинку без відповідних правових підстав в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином встановивши дійсні обставини справи, дійшов обґрунтованого і справедливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням того, що відповідач зареєстрований у спірному житловому будинку з моменту народження, проживає у ньому та іншого постійного житла не має, а тому задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідача.

Вбачається, що ОСОБА_2 вселявся в спірний будинок разом з батьками як член їх сім`ї, та ніколи не вибував з цього житла, тобто не втрачав права користування цим житлом. Навіть після одруження та розлучення в подальшому.

До того ж, судом було встановлено порушення спадкових прав ОСОБА_7 щодо спірного домоволодіння, про виселення з якого ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги.

Але із визнанням права ОСОБА_7 на частину домоволодіння, у якому він мешкає, в порядку спадкування після смерті матері він не може бути виселений з цього житла за підставами, з яких ОСОБА_1 просила визнати його таким, що втратив право користування спірним будинковолодінням.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_7 створює перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є її власністю та власністю її колишнього чоловіка, чим порушує їх права як власників не знайшли свого підтвердження в суді першої та апеляційної інстанцій.

Інші доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Отже, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи апелянта, при цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, а тому у відповідності до положень статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2019 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Строк на касаційне оскарження постанови продовжується на час дії карантину, запровадженого для запобіганню поширенню коронавірусної інфекції в Україні.

Повний текст постанови складений 22 травня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кухар С.В.

Онищенко Е.А.