Справа № 149/612/18
Провадження № 22-ц/801/491/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 рокуСправа № 149/612/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В.П., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну черговості одержання права на спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року постановлену в залі судових засідань міськрайонного суду під головуванням судді Войнаревич М.Г., дата виготовлення повного тексту рішення 18 грудня 2019 року,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення спадкоємця від права на спадкування за законом та зміну черговості одержання права на спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . Спадкоємцем першої черги є його донька ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зазначає, що фактично прийняла спадщину вона, так як на час відкриття спадщини проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше п`яти років. Вважає, що під час спільного проживання, без реєстрації шлюбу позивач та ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки, та протягом 2010 року провели перебудову і капітальний ремонт житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Крім цього, позивач зазначає, що спадкодавець ОСОБА_3 важко хворів, потребував постійного лікування, догляду та матеріальної допомоги, а відповідач ОСОБА_2 в свою чергу не приймала участі у наданні такої допомоги батькові ОСОБА_3 , не цікавилась його життям та здоров`ям, оскільки між спадкодавцем та нею починаючи з 2003 року погіршилися відносини та вони практично не спілкувалися.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2019 року закрито провадження в частині позовних вимог про усунення спадкоємця від права на спадкування за законом, у зв`язку із поданою 14 травня 2019 року позивачем, відмовою від вказаних позовних вимог.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну черговості одержання права на спадкування відмовлено. Судові витрати залишені за позивачем ОСОБА_1 .

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області мотивоване тим, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що спадкодавець ОСОБА_3 , через тяжку хворобу тривалий час перебував у безпорадному стані та потребував матеріального забезпечення і стороннього догляду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилалась на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 з спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 1993 року по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто понад п`ять років, а тому ці обставини не підлягають доказуванню. Окрім того, позивач вважає, що оскільки спадкодавець ОСОБА_3 був інвалідом третьої групи з дитинства та знаходився на диспансерному обліку і в останні роки життя періодично перебував на стаціонарному лікуванні, тому потребував матеріального забезпечення та стороннього догляду. Разом з цим, вважає, що відповідач ОСОБА_2 , починаючи з 2003 року після погіршення відносин із спадкодавцем, не піклувалася, не цікавилась життям та проблемами батька ОСОБА_3 .

У відзиві ОСОБА_2 заперечила аргументи позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року є законним і обґрунтованим. Вважає, що позивач ОСОБА_1 не надала жодного належного та допустимого доказу, що спадкодавець ОСОБА_3 , через тяжку хворобу тривалий час перебував у безпорадному стані та потребував матеріального забезпечення і стороннього догляду. Натомість, зазначила, що незважаючи на встановлену інвалідність третьої групи з дитинства ОСОБА_3 , спадкодавець особисто здійснював підприємницьку діяльність, а саме виготовляв надмогильні пам`ятники у власних виробничих приміщеннях, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків. Окрім цього, ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_3 у віці 59 років помер раптово, через гостру серцево-легеневу недостатність, а не після тривалої хвороби чи перебування в безпорадному стані.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2016 року (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .

У відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15 червня 1984 року ОСОБА_3 є рідним батьком ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 30).

ОСОБА_5 17 жовтня 2008 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 17 жовтня 2008 року (т. 1 а.с. 31).

Відповідно до рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області № 149/653/14-ц від 01 квітня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві 17 жовтня 2008 року за актовим записом № 1390 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачу залишено " ОСОБА_7 "(т. 1 а.с. 31).

Відтак, спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є його донька - відповідач у справі ОСОБА_2 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року, встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , з травня 1993 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто понад п`ять років (т. 1 а.с. 09).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Водночас згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову про зміну черговості спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року судам роз`яснено, що під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Наведений перелік підстав для зміни черговості одержання права на спадкування в судовому порядку є виключним та не підлягає розширеному тлумаченню. Відсутність хоча б однієї з них матиме наслідком застосування загального порядку черговості спадкування. Причому сам по собі факт проживання із спадкодавцем протягом тривалого часу без реєстрації шлюбу і взаємна турбота осіб, які проживають разом, не може змінити черговість одержання права на спадкування в судовому порядку.

Безпорадний стан, зокрема, необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц дійли висновку, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Наведені обставини повинні носити систематичність та тривалість їх здійснення за часом, крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із наданих позивачем виписок із медичних карт стаціонарного хворого № НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 11) та № 12 (т. 1 а.с. 12-13) вбачається, що ОСОБА_3 знаходився на диспансерному обліку в ЛАЗПСМ с. Уланів з дитинства з діагнозом: залишкові явища перенесеного поліомієліту у вигляді грубого атрофічного парезу правої руки. З 13 березня 2002 року з діагнозом гіпертонічна хвороба 1-го ступеню. З 22 лютого 2010 року з діагнозом цукровий діабет тип ІІ. Ожиріння І ст. УХС Атеросклеротичний кардіосклероз. Неодноразово лікувався в умовах стаціонару Хмільницької ЦРЛ.

Надані позивачем медичні документи не свідчать про те, що спадкодавець ОСОБА_3 тривалий час перебував у безпорадному стані, у зв`язку з чим потребував догляду з боку відповідача.

Окрім того, позивачем не надано будь-яких інших медичних документів, які б свідчили про перебування ОСОБА_3 на диспансерному обліку чи стаціонарному лікуванні в медичних установах з приводу тяжкого захворювання та потреби в сторонньому догляді.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходив з того, що інвалідність ОСОБА_3 з дитинства, яка встановлена спадкодавцю пожиттєво, не підтверджує того факту, що останній перебував у безпорадному стані та потребував постійного стороннього догляду.

Також, підлягають відхиленню посилання в апеляційній скарзі на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 з спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 1993 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто понад п`ять років, оскільки проживання позивача із спадкодавцем, не є безумовною підставою для зміни черговості одержання права на спадкування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові Верховного Суду України від 18 липня 2018 року у справі № 61-20208св18 зазначивши, що проживання особи із спадкодавцем, понад п`ять років, до дня смерті останнього не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки лише виключна сукупність певних обставин може бути підставою для зміни черговості у отриманні права на спадщину.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона протягом тривалого часу матеріально забезпечувала та надавала іншу необхідну допомогу спадкодавцю, на відміну від відповідача ОСОБА_2 , яка починаючи з 2003 року припинила спілкування з батьком ОСОБА_3 , у зв`язку із погіршенням між ними особистих відносин, колегія суддів апеляційного суду вважає їх необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, передбачених ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України, на підтвердження викладених нею обставин, щодо матеріального забезпечення та надання іншої необхідної допомоги ОСОБА_3 .

Підлягають відхиленню посилання в апеляційній скарзі і на те, що спадкодавець самостійно не міг забезпечити умови свого життя, потребуючи постійного стороннього догляду, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що за життя ОСОБА_3 до дня смерті працював, а саме займався підприємницькою діяльністю з виготовлення надмогильних пам`ятників.

Окрім того, судом попередньої інстанції допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з показів яких вбачається, що ОСОБА_3 , будучи особою з інвалідністю, працював та був матеріально забезпеченим, матеріальної допомоги не потребував та з донькою ОСОБА_2 спілкувався та надавав кошти на її навчання.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді В.П. Рибчинський

Т.М. Шемета