Номер провадження: 22-ц/813/478/20
Номер справи місцевого суду: 501/836/19
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Чепрас А.І.,

розглянула апеляційні скарги представника Міністерства оборони України і представника Військового інституту Київського національного університету ім. Тараса Шевченка на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 квітня 2019 року (одноособово суддя Пушкарський Д.В.) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Військовий інститут Київського національного університету ім. Тараса Шевченка про встановлення факту початку перебування на військовій службі,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
ОСОБА_1 звернулась із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановлення факту початку перебування її на військовій службі у Збройних Силах України з 25.07.2005 року.

Заява обґрунтована наступним.

Наказом начальника Військового інституту Київського національного університету ім. Тараса Шевченка (далі-Інститут) ОСОБА_1 з 25.07.2005 року зараховано на 1 курс до Інституту на денну форму навчання, а з 19.06.2010 року її відраховано з Інституту, у зв`язку із закінченням навчання. Під час оформлення документів (особової справи), кадровим органом Інституту зроблений запис до послужного списку про початок військової служби з 17.06.2010 року, тобто з моменту закінчення навчального закладу, що є грубим порушенням законодавства.
ОСОБА_1 не приймала участі у судовому засіданні 16.04.2019 року. Представник Інституту Швець Р.Я., повноваження якого належним чином не підтверджені, надіслав поштою заяву від 25.03.2019 року про те, що він не заперечує проти задоволення заяви, справу просить розглянути за його відсутності.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.04.2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Суд встановив факт початку перебування ОСОБА_1 на військовій службі у Збройних силах України з 25.07.2005 року.
(короткий зміст вимог апеляційних скарг)
Інститут і Міністерство оборони України (далі-МОУ) не погодились із рішенням суду від 16.04.2019 року і в особі представників подали апеляційні скарги, в яких просять рішення суду скасувати, представник Інституту просить закрити провадження у справі, представник МОУ просить постановити нове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга представника Інституту зазначає:
Суд визначив Інститут як заінтересовану особу, однак рішення суду може вплинути на права, інтереси та (або) обов`язки МОУ, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (далі - КЕУ), Інституту та держави в цілому в частині фінансових витрат.

Наказом ректора Інституту від 25.07.2005 року № 1832-3З ОСОБА_1 зараховано студенткою 1 курсу, заявниця вступила на навчання на загальних підставах.

Суд застосував «Тимчасове положення про проходження військової служби громадянами України», затверджене Указом Президента України від 13.05.1993 року №174/93, яке втратило чинність з 01.01.2002 року, на підставі Указу Президента № 1053/2001 від 07.11.2001 року. Отже, суд застосував нормативно-правовий акт, який не підлягає застосуванню і на момент вступу заявниці до Інституту у 2005 році втратив чинність (з 01.01.2002 року).

Суд не врахував той факт, що у заявниці був відсутній припис, виданий військовим комісаріатом: для допризовників, призовників і військовозобов`язаних, як це передбачалося абз.4 п.4 ч.1 «Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України» (чинного до 01.01.2002 року), на яке є посилання в рішенні суду.

Визначаючи нормативно-правовий акт, яким, на думку суду, регулюються спірні правовідносини, суд невірно вказав назву нормативно-правового акту: «Тимчасове положення про проходження військової служби громадянами України», затверджене Указом Президента України від 13.05.1993 року №174/93. Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про тимчасові положення про проходження військової служби громадянами України» від 13.05.1993 року №174/93 затверджені 3 тимчасові положення, а саме: «Тимчасове положення про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами»; «Тимчасове положення про проходження військової служби прапорщиками і мічманами»; Тимчасове положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та форму контракту з громадянином України, який добровільно вступає на військову службу». Нормативно-правового акту, на який посилається суд в рішенні, як «Тимчасове положення про проходження військової служби громадянами України» від 13.05.1993 року №174/93, не існує.

Справу розглянуто за відсутності представника Інституту, як заінтересованої особи, у порушення ст. 128 ЦПК України Інститут не повідомлено належним чином про дату, час і місце засідання суду, представник не викликався судовими повістками в судове засідання. Інститут не отримував копію ухвали про відкриття провадження у справі та заяву з доданими до неї документами, що є порушенням норм процесуального права, і, згідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Суд не звернув увагу на те, що будь-яких позовних вимог, окрім встановлення факту початку перебування на військовій службі ОСОБА_1 не заявляла. Розрахунок вислуги років, тобто встановлення даних про проходження особою військової служби та документально підтвердженого періоду служби, здійснюється за місцем несення служби, а саме уповноваженими на це суб`єктами.

Порядок виплат грошового забезпечення здійснюється, відповідно до п.п.6,7 розділу IV Порядку, виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за № 745/32197.

Якщо за місцем проходження військової служби ОСОБА_1 неправильно обраховано час перебування на військовій службі (вислуга років), їй необхідно оскаржити відповідні рішення посадових осіб, а відмова компетентного органу у встановленні факту початку перебування на військовій службі може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Оскільки законодавством визначений позасудовий порядок встановлення факту початку перебування на військовій службі, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Чинне законодавство України не передбачає право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів, суд лише може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання, оскільки вирішення питання про встановлення факту проходження військової служби не належить до компетенції суду. Заява підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується прийняття та проходження публічної служби. Встановивши факт початку перебування на військовій службі, суд порушив правила юрисдикції загальних судів, а саме - предметної підсудності, встановленої ч.1 ст. 19 ЦПК України, оскільки вказана категорія справ не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З приводу спорів, які виникають у сфері проходження публічної служби, судами касаційної інстанції прийняті рішення, в яких норми КАС знайшли реалізацію, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №826/11367/16, провадження №11-1324апп18.

Початок перебування заявниці на військовій службі, відповідно до ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказу начальника Інституту (по стройовій частині) від 02.07.2009 року № 120, розпочався з 02.07.2009 року, а не з 17.06.2010 року чи з 25.07.2005 року. Заявниця надала недостовірні дані, які міститься в її особовій справі, а суд належним чином їх не дослідив. ОСОБА_1 не проходила військову службу в Інституті з 25.07.2005 по 02.07.2009, а навчалась як студентка.

Апеляційна скарга представника МОУ зазначає:
Рішення суду впливає на права та зачіпає інтереси МОУ, оскільки відповідно до ст. 10 Закону України «Про Збройні Сили України», п. 4, 5 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою МОУ від 03.08.2006 року № 1080, МОУ забезпечує життєдіяльність Збройних сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, забезпечує ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, державних фінансових і матеріальних ресурсів. Згідно ст. 15 Закону, фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, за статтями якого головним розпорядником коштів є МОУ, а ст.22 Бюджетного кодексу України визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень.

Згідно наказу № 1832-33 від 25.07.2005 року ОСОБА_1 була зарахована на 1 курс до Інституту, а наказом № 120 від 02.07.2009 року студентку 4-го курсу ОСОБА_1 переведено на 5-й курс Інституту та присвоєно військове звання «солдат», призначено на посаду курсанта і поставлено на всі види забезпечення з 02.07.2009 року. Відповідно до наказу №1433-33 від 17.06.2010 року курсант ОСОБА_1 вважається такою, що закінчила Інститут.

Посилання суду на «Тимчасове положення про проходження військової служби громадянами України», затверджене Указом Президента України від 13.0.1993 року № 174/93 є невірним, оскільки воно втратило чинність, на підставі Указу Президента України від 07.11.2001 року № 1053/2001.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на 25.07.2005 року), початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Тому ОСОБА_1 знаходилась на військовій службі у Збройних Силах України з 02.07.2009 року. Безпідставно встановлений факт вислуги років необґрунтовано збільшує грошове забезпечення ОСОБА_1 та впливає на інші виплати.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
ОСОБА_1 , представники Інституту та МОУ не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційні скарги.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
На підставі наказу№ 1832-33 від 25.07.2005 року ОСОБА_1 зарахована на 1 курс до Інституту, а наказом №1433-33 від 17.06.2010 року солдат ОСОБА_1 вважається такою, що закінчила Інститут (а.с.4,5).

Наказом №113 від 19.06.2010 року лейтенанта ОСОБА_1 призначено на посаду у Житомирському військовому інституті ім. С.П. Корольова Національного авіаційного університету з 21.07.2010 року (а.с.6).
19.03.2019 року в Іллічівському міському суді Одеської області зареєстровано заяву ОСОБА_1 про встановлення факту початку перебування на військовій службі, при цьому, ОСОБА_1 зазначила, що вона зареєстрована в АДРЕСА_1 , а фактично проживає по АДРЕСА_2 (а.с.1). Згідно повідомлення відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області від 25.03.2019 року (а.с.15), відсутні відомості стосовно реєстрації ОСОБА_1 у м. Чорноморськ Одеської області.
Судом апеляційної інстанції, на підставі доданих до апеляційних скарг письмових доказів особи, яка не були присутня у судовому засіданні, а також особи, яка не була залучена до участі у справі, встановлені нові обставини і досліджені нові докази.
Наказом №120 від 02.07.2009 року, ОСОБА_1 присвоєно військове звання «солдат», призначено на посаду курсанта та поставлено на усі види забезпечення з 02.07.2009 року (на продовольче постачання за нормою харчування №1 (загальновійськова для курсантів) з 02.07.2009 року (а.с.36,64).
Предметом розгляду є заява у порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, порядок розгляду якої визначений ЦПК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, вирішуючи заяву у порядку окремого провадження за відсутності заявниці і заінтересованої особи представника Інституту виходив з того, що ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, просила розглянути справу за її відсутності, а представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не сповістив (а.с.20-22).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ст. 376 ч.2 абз.2, ч.3 п.3 ЦПК України).
27.03.2019 року в суді першої інстанції зареєстрована заява представника Інституту Швець Р.Я. (повноваження на представництво інтересів Інституту ОСОБА_2 належним чином не підтверджені) про те, що Інститут не заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 і просить розглянути справу за його відсутності (а.с.16,17).
08.04.2019 року, згідно протоколу судового засідання, розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою сторін на 16.04.2019 року. 16.04.2019 року сторони у судове засідання не з`явились, і, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, суд здійснив розгляд справи за відсутності учасників справи (а.с.18,19).
Матеріали справи, всупереч ст. ст.128-130 ПК України, не містять доказів про належне сповіщення у судове засідання на 16.04.2019 року ОСОБА_1 , а також заінтересованої особи представника Інституту.
Заява від 27.03.2019 року, підписана ОСОБА_2 , повноваження якого на представництво інтересів Інституту станом на березень-квітень 2019 року належним чином не підтверджені, в силу ст. ст. 77,80 ЦПК України, не може бути визнана допустимим та достатнім доказом на підтвердження обставин, які містяться в цій заяві.
ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, заява про встановлення факту стосується факту проходження заявницею військової служби, у зв`язку з чим рішення суду у справі впливає на права та обов`язки МОУ, яке не залучено судом першої інстанції до участі у справі.
Оскільки рішення суду впливає на права та обов`язки МОУ і суд не залучив останнього до участі у справі, рішення суду також підлягає скасуванню з підстав п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України.
Зважаючи на те що справу розглянуто за відсутності представника Інституту, без залучення до участі у справі МОУ і це є доводами апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Колегія суддів відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення зважаючи на наступне.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту початку перебування на військовій службі з 25.07.2005 року, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення цього факту іншим шляхом неможливо, оскільки до вказаних нормативних актів внесені зміни з викладенням їх у новій редакції (а.с.20-22).
Висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу у повному обсязі (ст. 367 ч.5 ЦПК України).
У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 315 ч.2 ЦПК України).
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
ОСОБА_1 просить встановити факт початку перебування її на військовій службі в Збройних Силах України з 25.07.2005 року. В заяві зазначає, що станом на березень 2019 року вона проходить військову службу на посаді офіцера квартирно-експлуатаційного управління і при вирішенні питання про початок перебування на військовій службі слід виходити з Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України, затвердженого Указом Президента України від 13.05.1993 року №174/93 (а.с.1-3).

На підставі наказу Міністра оборони України від 19.06.2010 року №550 ОСОБА_1 присвоєно військове звання «лейтенант» (а.с.6).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ст. 2 ч.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Початок, призупинення і закінчення проходження військової служби визначається ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також Положенням про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, Положенням про проходження військової служби (навчання) за контрактом у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів (далі-Положення 2), затвердженими Указом Президента України від 17.11.2001 року №1053/2001.
Зокрема, відповідно до п.5 Положення 1, особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройні Сили України комплектуються: а) за контрактом: випускниками вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, що мають кафедри військової підготовки (факультети, відділення, інститути військової підготовки) з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу (далі - військові навчальні заклади), з числа курсантів (слухачів), які пройшли підготовку на посади осіб офіцерського складу з присвоєнням первинного офіцерського звання, - на військову службу осіб офіцерського складу.

Початком проходження військової служби (навчання) для громадян, які добровільно вступають на військову службу, вважається день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, підрозділу. Початком військової служби за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, підрозділів вважається день видання наказу про зарахування на військову службу (навчання) за контрактом (п.10 Положення 2).

Наведене свідчить про те, що станом на 25.07.2005 року, початок проходження військової служби слухачів та курсантів вищих військових навчальних закладів, зокрема визначався Положеннями 1 і 2, затвердженими 17.11.2001 року і введеними у дію з 01.01.2002 року.

За таких обставин, твердження ОСОБА_1 , що початок проходження нею військової служби неможливо встановити іншим шляхом, окрім встановлення у судовому порядку юридичного факту, не відповідає обставинам справи і не узгоджується із норамиматеріального права, які регулюють питання проходження військової служби, у тому числі питання початку військової служби слухачів та курсантів вищих військових навчальних закладів.

Безпідставні посилання ОСОБА_1 на Тимчасове положення про проходження військової служби громадянами України від 13.05.1993 року, оскільки відповідно до Указу Президента України від 07.11. 2001 року №1053/2001, визнаний таким, що втратив чинність з 01.01.2002 року Указ Президента України від 13.05.1993 року № 174 (174/93) «Про тимчасові положення про проходження військової служби громадянами України".

Суди не можутьрозглядати заяви про встановлення фактів, у тому числі, проходження військової служби (п.2 абз.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).

Зважаючи на те, що факт початку проходження військової служби ОСОБА_1 встановлюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і Положення 1 та Положення 2, суди не можуть встановлювати факти проходження, у даному випадку початку військової служби, тобто законом визначений інший порядок їх встановлення, колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника Інституту у скарзі що: справу розглянуто за відсутності представника Інституту і без належного сповіщення про розгляд справи в суді; факт, який просить встановити ОСОБА_1 не підлягає встановленню судом у порядку цивільного судочинства, оскільки зазначені питання стосуються проходження військової служби і підлягають встановленню у визначеному чинним законодавством порядку, - прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення.
Твердження представника Інституту, що суд має закрити провадження у справі з підстав того, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення не підлягає розгляду в судах загальної юрисдикції, до уваги не приймаються, оскільки розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений главою 6 розділу ІV ЦПК України.
Колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення по суті, за недоведеністю заяви, через те, що чинним законодавством визначений порядок встановлення факту початку проходження військової служби.
Доводи представника МОУ, що у задоволенні заяви слід відмовити по суті, оскільки початок військової служби визначається відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на 25.07.2005 року), прийняті до уваги і є підставою для прийняття нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до ст. 316 ч.1 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Однак матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що заявниця ОСОБА_1 , у встановленому законом порядку, була зареєстрована або перебувала на час звернення із заявою до суду в м. Чорноморськ Одеської області.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
ОСОБА_1 не довела, що початок проходження військової служби неможливо встановити іншим шляхом, окрім встановлення юридичного факту, тому відсутні підстави для ствердження про порушення або невизнання прав чи інтересів особи, за захистом яких вона звернулася до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2, ч.3 пп.3,4 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд розглянув справу за відсутності заінтересованої особи щодо якої відсутні відомості про належне сповіщення на 16.04.2019 року, до участі у справі не залучено МОУ, на права та обов`язки якого впливає рішення суду, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
СУДОВІ ВИТРАТИ

При ухваленні судом рішення у справі в порядку окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом (ст. 294 ч.7 ЦПК України).

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Військового інституту Київського національного університету ім. Тараса Шевченка задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 квітня 2019 року скасувати.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту початку перебування на військовій службі в Збройних Силах України з 25.07.2005 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені ст. 390 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 18.05.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова