Провадження № 2/742/81/20
Єдиний унікальний № 742/3253/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Бездідько В.М., за участю секретаря судового засідання Шептун В.В., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,- встановив:

20.09.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя та просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , стягнути на її користь понесені судові витрати.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач та його представник позов визнали та не заперечили проти його задоволення.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов такого висновку.

20 серпня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області, про що було зроблено відповідний актовий запис №289.

Вказаний шлюб було розірвано рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 травня 2019 року по справі №742/1340/19.

За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ними було на підставі відповідного договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19 червня 2014 року приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатова Л.Л., придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яку було зареєстровано саме за відповідачем ОСОБА_3 .

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним до шлюбу.

Згідно роз`яснень п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно роз`яснень, викладених у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Окрім того, в ч.1 ст.369 ЦК України закріплено положення про те, що співвласники володіють і користуються майном, що є у спільній сумісній власності, спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 2 ст.369 ЦК України законодавець визначає порядок розпорядження сумісним майном. Воно має здійснюватися лише за згодою всіх співвласників, яка може бути виражена в будь-якій формі, встановленій ЦК для правочинів. Під розпорядженням необхідно розуміти як передачу в тимчасове користування інших осіб, так і відчуження його у власність інших осіб. Однак у випадках вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, згода співвласників на його вчинення має бути висловлена письмово й нотаріально посвідчена в порядку, встановленому нотаріальним законодавством.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.22 Постанови №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, вказана вище спірна квартира, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а тому вона підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Такий порядок поділу майна подружжя не буде порушувати права та інтереси сторін, оскільки не порушує принцип рівності часток сторін у спільній сумісній власності подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та визнані відповідачем, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову.

Крім того, інші 50 відсотків сплаченого судового збору позивачем при подачі позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Повернути з Державного бюджету України ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову згідно квитанції №102 від 19.09.2019 року, що становить 1164 грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 понесені судові витрати в розмірі 1164 грн.66 коп.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя В.М.Бездідько