Справа № 442/4939/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/3779/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Крайник Н.П., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2019 року в складі судді Грицай М.М.

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просить, уточнивши позовні вимоги, стягнути з відповідача ОСОБА_4 в її користь кошти в розмірі вартості Ѕ частки речей домашнього вжитку в розмірі 24700 грн; стягнути з відповідача в її користь кошти в розмірі Ѕ частки автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , 2010 року випуску, об`єм двигуна 2359 см.куб., згідно висновку експерта, в цінах на момент незаконного відчуження 04.12.2013, із врахуванням інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 245040,22 грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 вартість Ѕ частки спільного сумісного майна подружжя (за мінусом 51900 грн. особистих коштів відповідача) автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, в розмірі 62065,50 (шістдесят дві тисячі шістдесят п`ять) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог з підстав його незаконності та необґрунтованості, у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що відповідач у своєму відзиві зазначив, що спірний автомобіль не є сумісною власністю подружжя, зазначаючи про право позивачки на Ѕ від «ціни» сплаченої відповідачу його батьком.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов взаємно протилежних висновків про належність сторонам по Ѕ частки спірного автомобіля, однак попри це відмінусовує 51900грн начебто особистих коштів відповідача.

Зазначає, що даний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, а особистою власністю позивачки ОСОБА_1 . Відповідач подарував їй даний автомобіль на річницю весілля (т.1 а.с. 59). Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 07.05.2015 року встановлено, що автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки автомобіль було незаконно відчужено відповідачем на користь батька, єдиним можливим способом відновлення порушених прав позивачки вбачається виключно стягнення з відповідача коштів в якості компенсації вартості Ѕ частки даного автомобіля виходячи із вартості на момент його відчуження.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задоволити позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі вартості Ѕ частки автомобіля із врахуванням інфляційних витрат та 3% річних в розмірі 182 974, 72 грн.

Відповідач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення а оскаржуване рішення залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення відповідачу ОСОБА_4 та представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (а.с. 34-37) про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2010 по 13.10.2011 та з 05.06.2012 по 16.09.2014, що не оспорюється сторонами та стверджується, зокрема, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 13.10.2011, копіями паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 серії НОМЕР_4 та серії АВ НОМЕР_5 відповідно, з відмітками про сімейний стан.У період перебування у шлюбі, зареєстрованому ІНФОРМАЦІЯ_1 , придбано автомобіль марки «Hyundai sonata», № кузова НОМЕР_2 , 2010 року випуску, згідно договору № НОМЕР_6 купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту, укладеного 22.04.2011 між ТзОВ «Автодіо» та ОСОБА_4 . Згідно кредитного договору №2419-002/11Р, укладеного 22.04.2011 між ПАТ КБ «Правекс- Банк» та ОСОБА_4 , з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, що купується за договором №220401, банк надав позичальнику (відповідачу) кредит в національній валюті на загальну суму 207746 грн строком до 28.04.2014 зі сплатою 17 % річних.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2015 у справі №442/9344/14, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.05.2015 залишено без змін. Вказаним рішенням визнано недійсним договір купівлі продажу, укладений на підставі довідки-рахунку від 03.12.2013, №10087 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ; скасовано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане ОСОБА_6 ; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 автомобіля «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 . Судом у зазначеній справі, зокрема, встановлено, що зазначений автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, рішенням суду, яке набрало законної сили, стверджується той факт, що спірний автомобіль набутий сторонами за час шлюбу, а тому є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Окрім того, вищевказаним рішенням встановлено, що відповідач ОСОБА_4 продав спірний транспортний засіб своєму батькові ОСОБА_6 на підставі довідки-рахунку від 03.12.2013 №100876 і 04.12.2013 такий зареєстровано за останнім та позивачка (дружина) ОСОБА_1 згоди на відчуження автомобіля не надавала.

Положеннями частини 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Поряд з тим, з матеріалів справи вбачається, що виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 07.05.2015 у справі №442/9344/14 видалось неможливим (повідомлення Регіонального сервісного центру у Львівській області за №31/13-С-63 від 25.11.2016), оскільки 04.12.2013 автомобіль «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , був перереєстрований на ОСОБА_7 ; 27.08.2015 - знятий з обліку і 29.08.2015 зареєстрований на ОСОБА_8 ; 08.09.2015 вказаний автомобіль був знятий з обліку і 20.10.2015 зареєстрований на ОСОБА_9 , видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 (справа №554/8023/15-ц, провадження №14-130цс19) зазначає, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, колегія суддів вважає, що районний суд задовольняючи частково позовні вимоги прийшов до правильного висновку, що оскільки під час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у шлюбі придбано спірний транспортний засіб і такий є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на те, що відповідач 04 грудня 2013 року відчужив зазначений автомобіль без відома та згоди позивачки, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути вартість 1/2 частки його ринкової вартості.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновку про те, що вищезазначене майно є спільним майном подружжя й підлягає поділу.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля , суд першої інстанції виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, за яку це майно було продано, а не із вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №5367 від 18.03.2019, ринкова вартість автомобіля «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , з врахуванням попередніх відновлювальних ремонтів, в цінах станом на момент відчуження 04.12.2013, становить 176031,00 грн. та середня ринкова вартість автомобіля «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 вповному комплектному стані, з середньостатистичним пробігом без аварійних пошкоджень цінах станом на момент проведення експертизи становить 255371,83 грн.(т.2а.с.165-171)

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи на її потреби або приховав його, таке майно або вартість враховується при поділі.Визначенню підлягає ринкова вартість на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Така позиція викладена у постанові ВС від 03.10.2018р у справі №127/7029/15-ц.

Тому колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо стягнення 1/2 з ринкової вартості спірного автомобіля «Hyundai sonata», в цінах станом на момент відчуження 04.12.2013, що становить 176031,00 грн., а вважає, що слід виходити з ринкової вартості на момент проведення експертизи становить, а саме 255371,83 грн.

Окрім того колегія суддів вважає ,що від вищевказаної вартості (ціни) спірного майна необхідно відмінусувати особисті кошти відповідача, сплачені останнім на погашення кредиту, отриманого для придбання цього майна відповідно до квитанцій від 07.03.2012, від 10.02.2012, від 10.01.2012, від 09.12.2011, від 10.11.2011, від 10.05.2012, від 10.04.2012, які відповідачем.

Як встановлено, між ПАТ КБ «Правекс - Банк» та ОСОБА_4 22.04.2011 було укладено кредитний договір №2419-002/11Р, з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, купленого за договором №220401. Вказаними доказами (квитанціями) стверджується той факт, що ОСОБА_4 сплачено кошти на загальну суму 51900,00 грн в рахунок оплати заборгованості за кредитом згідно з договором №2419-002/11Р від 28.04.2011, саме в період, коли сторони не перебували у шлюбі (перший шлюб розірвано 13.10.2011, а другий - укладено 05.06.2012), а також до моменту відчуження транспортного засобу. Відтак відсутні підстави стверджувати, що сплачені в період з 10.11.2011 по 10.05.2012 відповідачем на погашення кредиту, використаного для придбання спірного автомобіля, гроші були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Окрім того відповідач ОСОБА_4 з 06.09.2006 зареєстрований як фізична особа підприємець, що вказує на можливість отримання останнім власного доходу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно .

Таким чином, виходячи з ринкової вартості на момент проведення експертизи спірного автомобіля «Hyundai sonata», з відповідача колегія суддів вважає, що слід стягнути в користь позивачки вартість Ѕ частки спільного сумісного майна подружжя (автомобіля «Hyundai sonata»), за мінусом 51900 грн. особистих коштів відповідача, сплачених останнім після розірвання першого шлюбу та до укладення другого на погашення кредиту, використаного для придбання даного автомобіля,( 255371,83 51900,00) / 2 = 88 967 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот шістдесят сім) грн 32 коп.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч.2 ст.509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК, грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника щодо такої сплати.

Відмовляючи в позовних вимогах, щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків та три відсотки річних прийшов до правильного висновку, що оскільки до ухвалення рішення у даній справі у відповідача не було обов`язку сплатити гроші на користь позивачки, а відтак і не було перед останньою грошового зобов`язання, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків та 3% річних з таким колегія суддів погоджується.

Положеннями ст.625 ЦК України визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, у разі прострочення останнім виконання грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача інфляційних збитків та три відсотки річних колегія суддів вважає безпідставними і такими , що не підлягають до задоволення.

Колегія суддів вважає, що районний суд, даючи оцінку зібраним і дослідженим під час розгляду справи доказам, дійшов правильного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_4 в її користь вартості Ѕ частки речей домашнього вжитку в розмірі 24700 грн, не підлягає задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю, однак в тій частині апелянтом не оскаржується тому.в силу ч.1 ст. 367 ЦПК апеляційним судом не переглядається.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2019 року в частині визначення суми стягнення вартості Ѕ частки спільного сумісного майна автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 вартість Ѕ частки спільного сумісного майна подружжя (за мінусом 51900 грн. особистих коштів відповідача) автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, в розмірі 88 967 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот шістдесят сім) грн 32 коп

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2019 року в частині визначення суми стягнення вартості Ѕ частки спільного сумісного майна автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 вартість Ѕ частки спільного сумісного майна подружжя (за мінусом 51900 грн. особистих коштів відповідача) автомобіля марки «Hyundai sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, в розмірі 88 967 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот шістдесят сім) грн 32 коп

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2020р.

Головуючий

Судді