Справа № 635/6845/18
Провадження по справі № 2/635/858/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бобко Т.В.,

секретар судового засідання Ус Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частину житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом шляхом пред`явлення позовної заяви до ОСОБА_3 , в якій просить припинити право спільної власності відповідача на 19/160 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за позивачем право власності на зазначену частку житлового будинку, стягнути з ОСОБА_3 на її користь судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу ОСОБА_3 , а саме: позивачу в 439/800 та 133/480 частинах, відповідачу - в 19/160 частині на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району 10 квітня 1996 року №3-1612. 133/2400 частин зазначеного житлового будинку, яка належала на праві власності ОСОБА_4 , на теперішній час залишається відкритою у зв`язку зі смертю останньої. Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2018 року ОСОБА_3 усунута від права на спадкування за законом обов`язкової частини спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 . На даний час позивачем вирішується питання щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 за заповітом, яка складається із вказаної частини спірного житлового будинку. Позивач зазначила, що вона з відповідачем не є членами сім`ї, не проживають спільно та не ведуть спільне господарство. Відповідач ОСОБА_3 є громадянкою РФ , проживає на території РФ за адресою: АДРЕСА_2 , більше 10 років не цікавиться своєю частиною будинку, не проводить поточний ремонт, більша частина будинку знаходиться у занедбаному, аварійному стані та потребує ремонту, також необхідно облаштувати прибудинкову (дворову) територію та збудувати новий паркан. Позивач просить врахувати ту обставину, що відповідачу належить незначна частина житлового будинку, яка складає менше 12 відсотків від загальної площі житлового будинку (15,4375 кв.м.), розподілити ідеальні частки сторін із облаштуванням окремої ізольованої квартири, що відповідало б вимогам будівельних норм та правил, не надається можливим, оскільки частка житлового будинку, що належить відповідачу, є значно меншою ніж мінімальна площа квартири, встановлена вимогами ДБН. Поділити спірний житловий будинок між співвласниками, за думкою позивача, з технічної точки зору також не виявляється можливим. Також позивач зазначила, що відповідач має інше житло на території РФ, а її права на спірний житловий будинок є незначними для того, щоб здійснювати вкладення в нього грошових коштів, оскільки проживати відповідач у вказаному будинку не збирається. Відповідач не має наміру здійснювати капітальний ремонт належної їй частини житлового будинку та відповідної частини надвірних споруд, облаштовувати прибудинкову територію, а також нести витрати по сплаті комунальних послуг та поточні витрати на утримання житлового будинку, що робить неможливим спільне володіння та користування майном. Враховуючи викладене, позивач вважає, що вищевказаний житловий будинок неможливо ані поділити в натурі між співвласниками, ані виділити частку в спільному майні відповідачу, ані встановити порядок користування житловим приміщенням між співвласниками, оскільки належна відповідачу частка є незначною. На думку позивача припинення права власності на належну відповідачу частку з підстав, зазначених вище, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху для усунення зазначених в ухвалі недоліків. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки, надавши до суду 18 жовтня 2018 року відповідну заяву.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2018 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2018 року суд звернувся з судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації, доручивши компетентному суду Російської Федерації провести певні процесуальні дії: вручити відповідачу ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) копію ухвали про відкриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності; провести допит відповідача ОСОБА_3 та з`ясувати відповіді на такі питання: - чи визнає вона пред`явлений до неї позов в повному обсязі, частково (в якій саме частині) чи не визнає взагалі (чому та з яких саме підстав), направивши суду відповідні пояснення; - чи бажає бути присутньою під час судового розгляду справи. Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності було зупинено до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги. На виконання доручення Харківського районного суду Харківської області 05 вересня 2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області надіслані документи.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2019 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, 31 жовтня 2019 року надала письмові пояснення, в яких зазначила, що вона ніколи не перешкоджала відповідачу у користуванні її часткою вищевказаного житлового приміщення. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, знаходиться в комунальній власності Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області та у користування сторін, доводи відповідача про те, що право користування земельною ділянкою комунальної власності повинно оцінюватись не відповідають вимогам чинного законодавства. Позивач зазначила, що виділ належної відповідачу частки є технічно неможливим, оскільки її частка є незначною, а річ є неподільною. Крім того, відповідач підтверджує, що припинення права сумісної власності не завдасть шкоди її інтересам, оскільки вона на території Російської Федерації має інше житло. Щодо самочинно зведених будівель, позивач зазначає, що вимог про визнання на них право власності, вона не ставить. Позивачем вживались заходи щодо вирішення питання придбання належної відповідачу частки, зокрема нею була направлена така пропозиція за адресою місця проживання відповідача поштовим зв`язком, крім того позивач неодноразово телефонувала відповідачу, однак остання поштове повідомлення не отримала, через що воно повернулось з відмоткою «закінченням терміну зберігання» на телефонні дзвінки не відповідала.

Відповідач у судове засідання не з`явилась. 05 вересня 2019 року з Головного територіального управління юстиції у Харківській області надійшли матеріали на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2018 року про судове доручення про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації: підвтердження про вручення документів ОСОБА_3 , копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 квітня 1996 року №3-1612, копія паспорту на ім`я ОСОБА_3 та протокол судового засідання від 12 квітня 2019 року, проведеного 12 квітня 2019 року Вязніковським міським судом Володимирської області у складі головуючого судді Константинової Н.В.. Зі змісту протоколу судового засідання вбачається, що відповідач ОСОБА_3 просила розглянути справу за її відсутності. В своїх поясненнях відповідач зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає з наступних підстав. Спірний житловий будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності, будь-яких угод щодо розподілу житлового будинку в натурі не складалось, про наявність такого спору у судовому порядку відповідачу невідомо та з наданих документів не вбачається. У технічному паспорті на вказаний житловий будинок зазначено, що він має 2 квартири, однак зазначення про право власності по квартирам відсутнє. Позивач у своєму позові зазначає, що більша частина житлового будинку знаходиться в занедбаному стані, тоді як саме позивачу належить більша частина будинку, з цього слідує, що саме він не цікавиться своєю часткою та не здійснює ремонтних робіт. Відповідач зазначила, що дійсно проживає в іншій країні. Ще раніше у родині склався певний порядок користування спірним житловим будинком, а саме: її сестра ОСОБА_5 зі своїм сином ОСОБА_6 , проживала в 2-х кімнатах: в кімнаті 2-3 площею 11,8 кв.м. та в кімнаті 2-2 площею 21,3 кв.м., інші приміщення займали відповідач з матір`ю. Батько помер в 1995 році, після його смерті відповідач прийняла спадщину у вигляді 19/160 часток вищевказаного житлового будинку. У 2004 році племінник відповідача ОСОБА_7 і його дружина ОСОБА_1 , які проживають у належній сестрі частці житлового будинку, всупереч бажанню відповідача та її матері ОСОБА_4 , самовільно зробивши отвір в стіні з кімнати 2-3, зайняли кімнату 1-7 площею 15,2 кв.м, при цьому заклали вхід в кімнату 1-6 площею 6,5 кв.м. В цих кімнатах проживала відповідач в періоди свого приїзду до батьків. За словами батьків, вони планували, що цей житловий будинок після їх смерті залишиться в рівних частинах обом донькам. Під час останнього приїзду відповідача до України у квітні 2015 року, ОСОБА_7 і його дружина ОСОБА_1 перешкоджали проживанню відповідача у спірному житловому будинку, а саме: закрили на ключ вхідну хвіртку на ділянку, відключили водопровід у належній відповідачу частині будинку, зруйнували туалет і душ, документи на будинок вилучили. Відповідачу довелось орендувати житло у сторонніх людей. У зв`язку з нестачею грошових коштів і наявності перешкод з боку ОСОБА_1 та її чоловіка (мого племінника), відповідач змушена була повернутися в Росію. Крім того, відповідач зазначила, що повідомлень від Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області про необхідність надання документів для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, вона не отримувала, проте, самостійно запропонувала родині ОСОБА_1 спільно вирішити питання оформлення спадщини. В порушення ст. 358 ЦК України, на її пропозиції юридично оформити спадщину і наступні взаємовідносини із співвласниками в порядку володіння та користування майном, яке є їх спільною частковою власністю, подружжя ОСОБА_1 відмовилися, посилаючись на зайнятість. Звертатися до суду щодо дій племінника відповідач не стала з етичних міркувань. У зв`язку з такими діями позивача та її чоловіка бажання приїжджати до спірного житлового будинку у відповідача не було. Будь-яких пропозицій від ОСОБА_1 щодо необхідності проведення ремонтних робіт не надходило, а тому доводи позивача про її небажання брати участь в утриманні житлового будинку не відповідають дійсності. На думку відповідача, ОСОБА_1 невірно оцінює незначність 19/160 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок. Крім того, в позовній заяві навмисно відсутні відомості про право власності або право користування земельною ділянкою та його кадастрової або ринкової вартості. Згідно з технічним паспортом земельна ділянка становить 700 кв.м. Відповідно, 19/160 часток земельної ділянки мають свою вартість, право користування земельною ділянкою також має свою вартість. Вважає, що і земельна ділянка і житловий будинок можуть бути розділені між співвласникам, при цьому, як вказує позивач, йому належать в абсолютних одиницях 15,4375 кв.м житлової площі, розташованої на земельній ділянці, яка може бути виділена в натурі. Варіанти розподілу або його неможливості можуть бути встановлені тільки відповідною будівельно-технічною експертизою. Отже, доводи позивача про неможливість розподілу житлового будинку на думку відповідача є неспроможними. Посилання позивача про незначність 12% від вартості житлового будинку також не заслуговують на увагу, оскільки житлова площа вимірюється квадратними метрами, а не грошовими одиницями. Відповідач також не згодна із визначеною вартістю її частки. Самовільне будівництво навісу в 2010 році площею 19,4 кв.м, гаража в 2015році площею 39,7 кв.м на земельній ділянці відбулось без узгодження з відповідачем. На даний час без погодження з відповідачем також зведений тамбур площею 4,8 кв.м. Таким чином, частина житлового будинку в абсолютних одиницях (кв.м) що належить відповідачу збільшилась, відповідно, збільшилась і вартість належної відповідачу частки. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 вводить суд в оману, надаючи заздалегідь неправдивий звіт про вартість її частки, при цьому такий звіт був наданий відповідачу не в повному обсязі, що позбавляє її можливості встановити яким чином здійснювалась оцінка. Вважає, що спірний житловий будинок повинен бути оцінений оцінювачем в цілому, а не частково, а від вартості всього житлового будинку розрахована вартість належної відповідачу частки. Маючи в своєму розпорядженні інформацію щодо попередньої вартості житлового будинку у розмірі 614551 гривень, відповідач вважає що вартість 19/160 частки становить 72'977 гривень (614 551 / 160 * 19 = 72'977,93 гривень). До теперішнього моменту ОСОБА_1 не здійснювала будь-яких спроб щодо врегулювання спору мирним шляхом. Вважає, що ОСОБА_1 , зловживаючи своїм правом, звернулась до суду для вирішення даного спірного питання, тим самим змусила сплачувати відповідача судові витрати. На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 128 ЦПК України просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 19/160 часток в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 відмовити, а також пропонує ОСОБА_1 укласти мирову угоду про викуп у неї 19/160 часток в житловому будинку АДРЕСА_1 за ціною 70'000 гривень.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Як вбачається зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №51162010 від 29 грудня 2015 року, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №48439627 від 26 листопада 2015 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № від 30 вересня 2019 року, ОСОБА_1 належить на праві власності 439/800 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29 грудня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області за реєстраційним номером 3573 (рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 27647190 від 29 грудня 2015 року); 133/480 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 листопада 2015 року, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківської області за реєстровим №1-1241 (рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 26487395 від 26 листопада 2015 року) та 133/2400 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 0 грудня 2018 року, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківської області за реєстровим №1-1477 (рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 44484224 від 07 грудня 2018 року). Зазначені відомості також підтверджуються довідками Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №502 від 22 жовтня 2015 року та №2129 від 06 квітня 2020 року.

Інші 19/160 частин зазначеного житлового будинку належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 квітня 1996 року, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим №3-1612, що підтверджується довідками Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №502 від 22 жовтня 2015 року та №2129 від 06 квітня 2020 року.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у власності Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області та у користуванні співвласників житлового будинку за цією ж адресою, про що вбачається зі змісту листа Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області №1391/02-21 від 31 жовтня 2019 року.

Відповідно до матеріалів технічної інвентаризації станом на 19 жовтня 2015 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 : житловий будинок літ. А-1 загальною площею 136,80 кв.м., житловою площею 81,50 кв.м., сарай літ. «Б», льох літ. «В», гараж літ. «Д», навіси літ. «Е», «Ж», огляд. Колодязь літ. «К1», огороді №1-3, замощення І. Самочинно збудовані: тамбур літ. «а4» загальною площею 4,80 кв.м. та гараж літ. «Д». Загальна площа житлового будинку літ. «А-1» без урахування самочинного будівництва складає 132,00 кв.м., житлова - 81,50 кв.м.

На підставі рішення IV сесії VII скликання Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області «Про перейменування вулиць, провулків, в`їздів селища Покотилівка» від 18 лютого 2016 року вулиця Петровського в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області перейменована на вулицю Ярослава Мудрого .

Згідно технічного висновку про стан будівельних конструкцій садибного (індивідуального) житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами літ. «А1-1», «А2-1», вернадою літ. «а», сінями літ. «а1», «а2», тамбуром літ. «а4» за адресою: АДРЕСА_1 та технічної можливості експлуатації об`єкту між співвласниками у частках, визначених документами на право власності на об`єкт нерухомого майна, виконаного експертом ТОВ «Харківреконтрукція» ОСОБА_11 (кваліфікаційний сертифікат серії АЕ №000794 від 19 вересня 2012 року), конструкції об`єкту відносяться до технічного стану «2»- задовільний, в цілому об`єкт зберігає достатню конструктивну жорсткість елементів, несучу здатність, механічний опір та стійкість будівельних конструкцій, так як не виявлено їх деформацій та осадових явищ. Будівельні конструкції об`єкту мають достатню несучу здатність, виконані у відповідності з діючими будівельними норами, в тому числі ДБН В.1.2-5:2007 «Система забезпечення надійності та безпеки будівельних об`єктів. Основні вимоги до будівель і споруд. Механічний опір та стійкість» та можуть безпечно експлуатуватись за призначенням, але при цьому рекомендовано провести окремі заходи по поточному ремонту об`єкту та заходи з відновлення деяких експлуатаційних властивостей об`єкту. Експлуатація об`єкту між співвласниками у частках, визначених документами на право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме ОСОБА_1 (141/160 частин, що орієнтовно складає 88% та орієнтовну площу 116,60 кв.м.) та ОСОБА_3 (19/160 частин, що орієнтовно складає 12% та орієнтовну площе 15,40 кв.м.) технічно неможлива, оскільки не відповідає Державним будівельним нормам, в тому числі вимогам розділу «Квартири. Рівень їх комфорту і параметри» ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки» щодо мінімальної загальної площі, мінімальних площ приміщень та їх планування, переліку необхідних приміщень, тощо. Одному із співвласників, а саме ОСОБА_3 належить 19/160 частин будівлі, що при облаштуванні окремої квартири ( частини будівлі) для даного співвласника не буде відповідати вимогам чинних Державних будівельних норм. Виділення та експлуатація окремої частки для співвласника ОСОБА_3 технічно неможливі. Враховуючи технічну неможливість виділення та експлуатації як окремої частки 19/160 частин будівлі та незначність такої частки визначено, що користування об`єктом та його експлуатація на правах спільної часткової волосності неможлива. Рекомендується експлуатація будівлі як цілісного єдиного об`єкту для одного власника без виділення його окремих частин.

Як вбачається зі змісту звіту з оцінки майна - 19/160 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 (сертифікат №744/17 від 26 липня 2017 року) за замовленням ОСОБА_1 - вартість 19/160 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , складає 25453 гривні.

Згідно інформації, наданої Харківським ВП ГУНП в Харківській області №Г-33/Ез/119-90/01/25-2019 від 07 жовтня 2019 року та Покотилівською селищною радою Харківського району Харківської області №1391/02-21 від 31 жовтня 2019 року, у період часу з 01 січня 2015 року і по теперішній час будь-яких заяв до Харківського ВП ГУНП в Харківській області та Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області не надходило.

05 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 направила на адресу відповідача ОСОБА_3 пропозицію щодо продажу належної їй 19/160 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною, визначеною експертом в сумі 25453 гривні.

11 червня 2019 року позивачем на депозитний рахунок суду сплачена сума у розмірі 25453 гривні в рахунок належної відповідачу ОСОБА_3 19/160 частки спірного житлового будинку, що підтверджується квитанцією №33 від 11 червня 2019 року.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів , а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями , пов`язаними із спільним майном.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З аналізу положень ст. 365 ЦК України та судової практики можна прийти до висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 .

Згідно з частиною 2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 в якості підстав для припинення права ОСОБА_3 на частку у праві спільної часткової власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , посилалась на наявність наступних підстав: частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, який зареєстрований за іншою адресою, проживає на території іншої держави та жодним чином не приймає участі в утриманні житлового будинку та прибудинкової території.

У зв`язку з пред`явленням позову про припинення права власності, позивач виконала умову щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду компенсації вартості частки в будинку, що належить відповідачу, перерахувавши 11 червня 2019 року 25453 гривні на депозитний рахунок суду.

Суд, виходячи з положень ст. 365 ЦК України, встановлених обставин справи та досліджених доказів, а також враховуючи справедливий баланс інтересів обох сторін щодо належного їм на праві спільної часткової власності майна, приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині припинення ОСОБА_3 на частку у спільному майні - житловому будинку АДРЕСА_1 , виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідачу на праві власності належить 19/160 частки спірного житлового будинку. Як вбачається зі змісту технічного висновку про стан будівельних конструкцій садибного (індивідуального) житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами літ. «А1-1», «А2-1», верандою літ. «а», сінями літ. «а1», «а2», тамбуром літ. «а4» за адресою: АДРЕСА_1 та технічної можливості експлуатації об`єкту між співвласниками у частках, визначених документами на право власності на об`єкт нерухомого майна, виконаного експертом ТОВ «Харківреконтрукція» ОСОБА_11 , виділення та експлуатація окремої частки для співвласника ОСОБА_3 технічно неможливі, оскільки не відповідає Державним будівельним нормам. При цьому, як слідує із вказаного висновку, належна ОСОБА_3 частка - 19/160 частин, орієнтовно складає 12% та орієнтовну площу 15,40 кв.м. від житлового будинку в цілому та є незначною часткою у спільному майні.

З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.

Виходячи із вказаних норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в абз.1 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991р. №7 при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо. При цьому, тягар доказування, що частки відповідачів є незначними і вони не можуть бути виділені в натурі, несе позивач.

Слід зазначити, що доводи позивача про неможливість виділу в натурі належної ОСОБА_3 19/160 частин спірного житлового будинку є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, зокрема технічним висновком про стан будівельних конструкцій садибного (індивідуального) житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами літ. «А1-1», «А2-1», вернадою літ. «а», сінями літ. «а1», «а2», тамбуром літ. «а4» за адресою: АДРЕСА_1 та технічної можливості експлуатації об`єкту між сіпввласниками у частках, визначених документами на право власності на об`єкт нерухомого майна, виконаного експертом ТОВ «Харківреконтрукція» ОСОБА_11 (кваліфікаціний сертифікат серії АЕ №000794 від 19 вересня 2012 року).

Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем в ході судового розгляду до суду до суду не надано.

Отже, позивачем в ході судового розгляду доведено, що частка відповідача ОСОБА_3 є незначною і вона не може бути виділена в натурі.

Слід зазначити, що відповідач, заперечуючи проти наданого позивачем звіту щодо вартості належної їй на праві власності 19/160 часток спірного житлового будинку та вважаючи, що вартість такої частки становить приблизно 70000 гривень, не надала жодних доказів на підтвердження таких обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Разом з тим, відповідачем в обґрунтування зазначеної нею суми вартості належної їй частки у спільному майні, не надано допустимих доказів, зокрема звіту суб`єкта оціночної діяльності. Також відповідачем в ході судового розгляду не заявлялось клопотання про призначення судової експертизи для визначення вартості вказаної частки.

Також суд вважає встановленим той факт, що припинення права власності відповідача на 19/160 частин спірного житлового будинку не завдасть істотної шкоди її інтересам. При цьому, суд враховує наступні обставини. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в Російській Федерації, громадянкою якої вона є, за адресою: АДРЕСА_2 , що не заперечувалось останньою у своїх поясненнях, наданих нею під час допиту В`язниківським міським судом Володимирської області, та свідчить про наявність у відповідача іншого житла.

З пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_3 тривалий час не навідувалась до спірного житлового будинку. Відповідач у свої поясненнях особисто зазначила, що останній раз приїжджала в спірний житловий будинок у квітні 2015 року, тобто приблизно п`ять років тому. ЇЇ доводи про те, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням не підтверджені жодними доказами, натомість такі доводи спростовуються наданими позивачем листами з Харківського ВП ГУНП в Харківській області та Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області щодо відсутності будь-яких заяв від імені ОСОБА_3 .

Також відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження несення нею витрат на утримання будинку та прибудинкової території, сплати комунальних послуг, а також тієї обставини, що вона в будь-який інший спосіб приймала участь у витратах, яких потребує утримання власності, в тому числі здійснення поточних ремонтних робіт у належній їй на праві власності частці у спірному будинку та надвірних споруд, облаштування прибудинкової території.

Крім того, суд враховує ту обставину, що співвласники спірного домоволодіння не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. З пояснень відповідача вбачається про наявність між сторонами конфлікту. Зазначені обставини, окрім іншого, свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача до суду із вимогами про визначення порядку користування житловим приміщенням. Також в судовому засіданні не встановлено наявності між сторонами з цього питання домовленості.

Судом встановлено, що позивач, 05 жовтня 2018 року звернулась до відповідача з письмовою пропозицією щодо придбання належної їй частки у спірному будинку, відправивши її рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, про що нею надані відповідні докази. Отже, судом встановлено, що позивачем вживались заходи щодо вирішення зазначеного питання в позасудовому порядку. Однак, поштове відправлення не було отримано відповідачем та повернулось на адресу позивача. Зазначені обставини спростовують доводи відповідача з приводу того, що ОСОБА_1 не здійснювала жодних заходів щодо врегулювання спору у позасудовому порядку, тобто шляхом домовленості із співвласником.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідач у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстрована та не проживає, тривалий час не навідується та не цікавиться долею належного їй на праві власності майна, не приймає участі у необхідних витратах для підтримання технічного стану будинку, що призводить до його подальшого знищення, така бездіяльність відповідача порушує право іншого учасника часткової власності - ОСОБА_1 .

Враховуючи, що частка відповідача у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування житловим будинком, відповідач не проживає та не зареєстрована у зазначеному будинку і має у користуванні інше житло, позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість належної відповідачу частки, суд вважає, що втручання у право відповідача на майно за встановлених вище обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін.

При цьому, вирішуючи питання про визнання права власності на 19/160 частин житлового будинку АДРЕСА_1 за позивачем, суд враховує наступне.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України необхідно зробити висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм права, викладених у зазначених частинах статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта.

Судом встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у власності Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області та у користуванні співвласників житлового будинку за цією ж адресою.

Зі змісту довідки Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №2129 від 06 квітня 2020 року вбачається наявність на вищевказаній земельній ділянці самочинно збудованих споруд - тамбура літ. «а4» загальною площею 4,80 кв.м. та гаражу літ. «Д».

Судом встановлено, що позивач не є власником земельної ділянки, на якій зведені вказані будівлі, у своєму позові не ставить питання щодо визнання за ним права власності на вказані самочинно-зведені будівлі в порядку ст. 376 ЦК України, також в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо надання дозволу на зведення вказаних будівель, належно затвердженого проекту, а також відомості щодо відсутності істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва зазначених об`єктів. Крім того, у своїх поясненнях позивач зазначає, що ним не ставиться питання щодо визнання за ним право власності на самочинно зведені будівлі.

Враховуючи викладене, правових підстав для визнання за позивачем права власності на самочинно зведене нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не має, а тому суд визнає за ним право власності на 19/160 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими за вказаною адресою, без урахування самочинно зведених будівель.

Оскільки судом вирішено питання про визнання за позивачем права власності на 19/160 часток спірного житлового будинку без урахування самочинно зведених будівель, всі доводи відповідача з приводу незаконного зведення самочинного будівництва, суд до уваги не приймає. Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що такі будівлі були зведені саме на належній їй частці житлового будинку і за рахунок зведення таких будівель збільшилась саме її частка у спірному будинку.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Натомість відповідачем в обґрунтування своїх пояснень не надано суду жодних доказів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4,12,13, 76, 77, 81, 82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частину житлового будинку - задовольнити повністю.

Припинити право ОСОБА_3 у спільному майні на належну їй 19/160 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 19/160 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості належної частки у спільному майні у сумі 25453 (двадцять п`ять тисяч чотириста п`ятдесят три) гривні шляхом виплати грошових коштів з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації у Харківській області згідно квитанції №33 від 11 червня 2019 року (платник - ОСОБА_1 ; отримувач - ТУ ДСА України в Харківській області; рахунок отримувача - 6674; код отримувача - 26281249; код банку отримувача - 820172; банк отримувача - Держказначейська служба України, м. Київ).

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянки Російської Федерації № НОМЕР_4 , виданий 10 вересня 2002 року Електрогірським відділом міліції Павло-Посадського ВВС Московської області, місце проживання (перебування): 601420 АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 06 травня 2020 року.

Суддя Т.В. Бобко