ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Херсон

Справа №656/687/19

Провадження № 22-ц/819/832/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)

судді: Кузнєцова О.А.,

Приходько Л.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Крисанової В.І., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 28 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 25000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Своїм підписом у заяві позичальник підтвердила, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Тарифами Банку, які опубліковані на сайті банку www.privatbank.ua, складає укладений між сторонами кредитний договір.

В порушення взятих на себе зобов`язань позичальник умови договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим допустила утворення заборгованості, яка станом на 17 вересня 2019 року становить 91300,06грн., з яких: 39860,42грн. заборгованість за тілом кредиту, 11248,54грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 35325,29грн. пеня за прострочене зобов`язання; 42,00грн. пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн; 500,00грн штраф (фіксована частина) та штраф (процентна складова) у розмірі - 4323,81грн., яку банк просив стягнути з відповідача, а також судові витрати по справі у сумі 1921,00грн.

Рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28 вересня 2007 року у розмірі 13757,48грн. тіло кредиту, а також судові витрати по справі у сумі 289,49грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду від 18 листопада 2019 року, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що позичальник підписавши анкету-заяву фактично підтвердив, що ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а отже погодився з укладенням договору приєднання. При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 1900,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому було збільшено до 25000,00грн., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с.11, 83).

У заяві ОСОБА_1 зазначила про свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, та, що вона ознайомилася і погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

До позовної заяви банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку».

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на 17 вересня 2019 року становить 91300,06грн., яка складається з: 39860,42грн. заборгованість за тілом кредиту, 11248,54грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 35325,29грн. пеня за прострочене зобов`язання; 42,00грн. пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн; 500,00грн штраф (фіксована частина) та штраф (процентна складова) у розмірі - 4323,81грн.

Частково задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для стягнення з відповідача неустойки за користування кредитними коштами, зважаючи на те, що надані банком довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг та довідка про умови кредитування з використанням кредитки є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, та, що саме з ними була ознайомлена та згодна відповідачка ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву позичальника, зокрема, щодо тарифів ПАТ КБ «ПриватБанк» та розміру неустойки (пені та штрафів) за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із розрахунку наданого позивачем вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 39860,42грн., проте заявлений до стягнення розмір суперечить наданим позивачем доказам, а саме, що кредитний ліміт було збільшено до 25000,00грн. Доказів надання кредитних коштів понад цю суму не встановлено.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку, заборгованість за тілом кредиту складає 13757,48грн., що відповідачкою не заперечується.

Доводи апеляційної скарги в цій частині рішення суду не спростовують, а мають лише загальні посилання на норми права, які регулюють кредитні правовідносини.

Посилання на наявність заборгованості у загальному розмірі 51108,96грн., з яких заборгованість за тілом кредиту у розмірі 39860,42грн. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 11248,54грн. не відповідають встановленим по справі обставинам (щодо встановленого для ОСОБА_1 кредитного ліміту кредитування та використаних позичальником коштів), а відтак не можуть бути прийняті до уваги.

За наданим Банком розрахунком та обрахованою заборгованістю судом першої інстанції, розмір заборгованості за тілом кредиту, з урахуванням виписки по рахунку ОСОБА_1 становить 13757,48грн.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У підписаній сторонами заяві позичальника від 28 вересня 2007 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`явивши вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості: пеню за несвоєчасну сплату кредиту та штрафи за порушення строків платежів.

Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 вересня 2007 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору, в яких визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, у тому числі, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме із розміщеними банком на сайті кредитора Тарифами, Умовами та правилами у вказаній редакції була ознайомлена відповідач і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені і штрафів, та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» підпису відповідача не містять.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, а тому їх не можна розцінювати, як складову кредитного договору, укладеного між сторонами 28 вересня 2007 року шляхом підписання анкети-заяви, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення пені за прострочене зобов`язання у сумі 35325,29грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн. у розмірі 42,00грн. та штрафів у загальному розмірі 4823,81грн. у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 28 вересня 2007 року, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: http://privatbank.ua/terms/, а також довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки, оскільки вона не містить підпису позичальника, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, є законними та обґрунтованими.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами позивач не пред`являв.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які вважав узгодженими банк.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.

Оскільки місцевим судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: О.А. Кузнєцова

Л.А. Приходько