ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/875/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/2032/20 Категорія: на ухвалу Кондрацька Н. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року :м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.,
за участю секретаряЧуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в :

18 березня 2020 року до пред`явлення позову ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що між нею та ОСОБА_1 26.07.2014 укладено шлюб. Подружжя має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу ними було придбано нерухоме та рухоме майно, а саме: будинок та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , автомобіль марки АУДІ А6, д.н. НОМЕР_1 , 2004 випуску; автомобіль марки Nissan Pathfinder, НОМЕР_2 , 1997 року випуску; автомобіль марки Мерседес - Бенс Спринтер НОМЕР_5, 2006 року випуску; автомобіль марки Honda Civic НОМЕР_3 , 1999 року випуску. Все вищевказане майно було зареєстровано на її чоловіка - ОСОБА_1 . Крім того, на нього ж був зареєстрований автомобіль марки Volkswagen LT46, 2002 року випуску.

Шлюбні відносини не склалися. З грудня 2019 року сторонами прийнято спільне рішення про розірвання шлюбу, але до суду вона не зверталася, оскільки сподівалась на збереження сім`ї. Зі слів чоловіка, до суду мав на меті звертатися останній, але з незрозумілих для неї причин цього не робив. Як виявилося із відкритого реєстру сервісного центру Міністерства внутрішніх справ, на даний час, за її чоловіком залишився зареєстрованим лише один автомобіль, а саме Volkswagen LT46, 2002 року випуску, який був придбаний до шлюбу.

ОСОБА_2 вважає, що чоловік відчужує спільно набуте майно з метою уникнути його поділ при зверненні з позовом про розлучення та поділ майна подружжя.

Оскільки даний будинок, який є їх спільною сумісною власністю, без її згоди може бути відчужено на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, просила в порядку забезпечення позову накласти арешт на будинок та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

При цьому, заявниця зобов`язалась у десятиденний термін подати до суду позову про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, а також за необхідності, скасування правочинів, якими відчужено вищевказані автомобілі.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2020 року заяву задоволено.

Накладено арешт та заборонено вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження нерухомого майна, а саме: на будинок та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

При цьому, суд виходив із того, що застосовувані заходи забезпечення позову нівелюватимуть ті негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття заходів забезпечення позову, не тягнуть майнових наслідків при забороні відповідачу здійснювати певні дії. Невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона планує звернутись до суду.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив ухвалу в апеляційному порядку.

Апелянт стверджує, що заявниця не обґрунтувала необхідність вжиття заходів забезпечення позову. Крім того, суд не вирішив питання щодо зустрічного забезпечення, вжиття якого апелянт вважає не диспозитивним правом суду, а його обов`язком.

Скаржник посилається на висновки Верховного Суду у справі №753/2380/18-ц у постанові від 10.04.2019, які зводяться до того, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, зокрема, якщо позивач не має зареєстрованого місця проживання в Україні та майна, що знаходиться на території України в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

В мотивувальній частині ухвали суд вказав про відсутність необхідності встановлювати заходи зустрічного забезпечення, тоді як в резолютивній частині зобов`язав ОСОБА_2 протягом 10 днів надати суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.

При цьому, заявниця так і не надала підтверджень про зустрічне забезпечення не менше 969 999 грн., тобто вартості нерухомого майна, на яке накладено арешт.

Крім того, майновий стан заявниці може ускладнити виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Посилаючись на те, що суд не з`ясував усі обставини справи, порушив норми цивільно-процесуального закону, апелянт просить ухвалу скасувати, в задоволенні заяви - відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу заявниця зазначає, що ухвалою від 02.04.2020 відкрито провадження у справі №711/2319/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зокрема, житлового будинку та земельної ділянки, на які накладено арешт оскаржуваною ухвалою. Твердження у відзиві подібні до аргументів заяви про забезпечення позову, на підставі яких ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення про забезпечення позову. Окрім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову повинна довести адекватність засобу забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 зазначала, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

На підтвердження таких доводів заявниця надала відповідь Територіального сервісного центру №7141 від 14.04.2020 на запит адвоката ОСОБА_2 - Хмельницької Людмили, з якої вбачається, що в період з 26.07.2014 по 27.03.2020 за ОСОБА_1 , 1991 р.н., код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , були зареєстровані такі транспортні засоби:

-Nissan Pathfinder, НОМЕР_2 , 1997 року випуску, перереєстрований на нового власника по договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ 19.02.2020;

-Audi A6 3.0 Quatro, 2004 року випуску, перереєстрований на нового власника по договору купівлі-продажу, укладеному в СГ 27.02.2020;

-Honda Civic, 1999 року випуску, перереєстрований на нового власника по договору купівлі-продажу, укладеному в СГ 19.02.2020;

-Mercedes-Bens Sprinter 313 CDI, 2006 року випуску, перереєстрований на нового власника по договору купівлі-продажу, укладеному в СГ 19.02.2020.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 відчужував вказані автомобілі 19 та 27 лютого 2020 року, що дає обґрунтовані підстави вважати, що останній вчиняє дії, які в майбутньому можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про поділ спільного майна подружжя. Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для забезпечення позову спростовуються матеріалами справи.

Заявницею дотримано умову про звернення з заявою до пред`явлення позову, а саме, 27.03.2020 подано позов про поділ майна подружжя, на підставі якого ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси 02.04.2020 у справі №711/2319/20 відкрито провадження.

Заперечуючи проти вжитих заходів забезпечення позову, апелянт стверджував, що судом не зазначено достатніх і обґрунтованих обставин для застосування забезпечення позову, не забезпечено баланс інтересів сторін; не дотримано вимоги про співмірність заходів забезпечення із вимогами позову.

Оскільки предметом спору є поділ будинку та земельної ділянки як спільного сумісного майна, то обраний судом першої інстанції вид забезпечення позову - арешт цього будинку та земельної ділянки, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Апелянт не надав суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції про доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме: на будинок та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки нерухоме майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Стосовно наведених у апеляційній скарзі доводів щодо незастосування судом першої інстанцій інстанції зустрічного забезпечення, необхідно зазначити, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 154 ЦПК України метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача.

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком.

Виключення з даного правила передбачені частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення в двох випадках: якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Тому в даному випадку відсутні підстави для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення у розумінні статті 154 ЦПК України, оскільки заявниця має зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 .

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан апелянта як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат внаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання апелянту збитків внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, доводи скарги щодо порушення норм процесуального права в частині зустрічного забезпечення на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову не впливають.

Посилання місцевого суду в резолютивній частині щодо роз`яснень, що ОСОБА_4 протягом 10 днів має надати суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення, колегія суддів вважає опискою, з огляду на те, що протягом 10 днів заявник повинен надати підтвердження про подачу відповідного позову (ч. 4 ст. 152 ЦПК України).

Такі недоліки ухвали можливо усунути шляхом звернення до суду з заявою про внесення виправлень в судове рішення.

Посилання апелянта на позицію Верховного Суду у справі №753/2380/18-ц у постанові від 10.04.2019 не беруться до уваги, оскільки місце проживання позивача у справі не було зареєстровано в України.

Доводи апеляційного суду не спростовують висновки суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно з правилами ст. 141 ЦПК України остаточний розподіл судових витрат у справі здійснює суд, який вирішує спір по суті.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Судді