У х в а л а

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 202/7974/17

провадження № 61-3520ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , треті особи: перша Дніпровська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування Управління служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визнання права на спадкування шляхом зміни черговості та визнання права власності у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

20 лютого 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, що надійшла 25 лютого 2020 року, в якій заявник просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано, відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, надати суду касаційну скаргу з зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

У квітні 2020 року заявник направила до суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2020 року, помилково вважаючи, що вимоги зазначеної ухвали Верховного Суду виконано.

Уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 містить посилання заявника на необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 638/3070/17.

Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень.

Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Отже, враховуючи, що за змістом пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального прававиключно у випадках якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, які заявником не вказано, тому Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2020 року заявником не виконано, оскільки, у порушення вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником не подано до суду касаційну скаргу із зазначенням підстав (підстави), на якій (яких) касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), подається.

Згідно із частиною третьою статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Оскільки заявником надано уточнену редакцію касаційної скарги без зазначення належних підстав касаційного оскарження, наявність яких є обов`язковою вимогою до змісту касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2020 року заявником не виконано, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження та є підставою для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 неподаною та повернення її заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію цієї ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати скаржнику.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян