Дата документу 12.05.2020
Справа № 507/937/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Петрюченко М.І.

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

до

відповідача: ОСОБА_1

предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 12.07.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 38158,75 грн. за кредитним договором №б/н від 18.10.2013 року, яка складається з наступного: 15318,57 грн. - заборгованість за кредитом, 7291,63 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11642.06 грн. заборгованість за пенею та комісією, 3906,49 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, судові витрати у розмірі 1378,00 грн. (а.с.1-3 т.1).

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 18.10.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 15318,54 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між позивачем та відповідачем кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 26.05.2016 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 38158,75 грн, яка складається з наступного:

- 15318,57 грн. - заборгованість за кредитом,

- 7291,63 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом,

- 11642.06 грн. заборгованість за пенею та комісією,

- 3906,49 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

Позивач стверджує в позові, що відповідач вказану заборгованість до теперішнього часу добровільно не сплатила. На підставі викладеного представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач ОСОБА_1 21.03.2018 року надала до суду відзив на позов, просила суд відмовити в задоволенні позову повністю (а.с.50-54 т.2), посилаючись на те, що:

- нарахована сума процентів не відповідає простим арифметичним параметрам, є необґрунтованою та недоведеною;

- згідно кредитного договору від 13.08.2008 року відповідачу було надано кредит у сумі 3000 грн., а тому максимальна сума процентів не може перевищувати 2700 грн.;

- позовна давність за договором від 30.08.2008 року сплинула ще 30.08.2011 року;

- позивач не підтвердив суму встановленого кредиту у розмірі 15318,54 грн., а тому Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєдання до Умов та правил є нікчемною;

- вимоги про стягнення комісії та штрафу заявлені поза межами строку спеціальної позовної давності.

Представник позивача 24.04.2019 року надав до суду відповідь на відзив (а.с.73-75 т.2), просив суд задовольнити вимоги в повному обсязі.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. У подальшому в судове засідання не зявились, представник відповідача - адвокат Пасічник О.В. 12.05.2020 року надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності відповідача, просила суд врахувати докази та пояснення надані ними раніше в судових засіданнях та відзиві на позов.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, 01.07.2016 року надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.38 т.1).

Судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 12.09.2018 року заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 21.09.2016 року у справі №507/937/16-ц за позовом ПАТ Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано (а.с.2 т.2).

Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 26.10.2018 року дану цивільну справу направлено на розгляд до Іллічівського міського суду Одеської області за підсудністю. (а.с.16 т.2).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 19.11.2018 року справа розподілена для подальшого розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.22 т.2).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 10.11.2018 року справу прийнято до свого провадження зі стадії підготовчого судового засідання (а.с.25-26 т.2).

В судовому засіданні 20.02.2019 року протокольною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області закрито підготовче судове засідання, призначено судовий розгляд справи (а.с.45-46 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2019 року витребувано від позивача докази (а.с.117-119 т.2).

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 13.08.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк`та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується копією заяви (а.с.6 т.1).

Своїм підписом відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

Позичальник свої зобов`язання виконував неналежним чином, існувала кредитна заборгованість.

Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 18.10.2013 року було укладено Генеральну угоду (далі - Угоду) про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN649, який укладений між ними 13.08.2008 року (а.с.5 т.1).

У п.1.5 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника (а.с.5 т.1).

Згідно п.2.1 Генеральної угоди сторони визначили, що Банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 15318,57 грн. строком - на 24 місяці з 18.10.2013 року по 31.10.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі - 766,54 грн. для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31.10.2015 року.

У п.2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 31-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі - 3906,49 грн.

Для надання послуг Банк видає позичальнику платіжну карту згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди.

Пунктом 2.5 Генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з Генеральною угодою, Умовами та правилами.

Відповідно до пункту 2.8 Генеральної угоди, у разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

У пункті 2.10 Генеральної угоди сторони погодили, що позичальник доручає Банку без додаткових погоджень перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 1 012,0 грн. на будь-який відкритий рахунок в Банку.

Таким чином, добровільно погодженими умовами Генеральної угоди сторони визначили, що внаслідок домовленості про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором, узгоджений розмір заборгованості позичальника перед Банком становить 15318,57 грн. та передбачили порядок її погашення шляхом сплати обумовленої суми кредиту.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.8-31 т.1).

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, внаслідок чого станом 26.05.2016 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку становить 38158,75 грн, з яких: 15318,57 грн. - заборгованості за кредитом, 7291,63 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 11642.06 грн. заборгованості за пенею та комісією, 3906,49 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди (а.с.4 т.1).

V. Оцінка Суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Судом встановлено, що у пункті 2.1. Генеральної угоди сторони узгодили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 15318,57 грн. строком - на 24 місяці з 18.10.2013 року по 31.10.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту та узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами (1,5% на місяць), а пунктом 2.2 Генеральної угоди узгодили розмір штрафу - 3906,49 грн за порушення умов угоди.

ОСОБА_1 добровільно, розуміючи значення своїх дій, підписала Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, яка направлена саме для позичальника, для створення належних умов виконання нею своїх кредитних зобов`язань, підтвердила факт ознайомлення з її положеннями, визнала розмір заборгованості за кредитним договором від 13.08.2008 року та сам факт його укладення. Також свої підписом вона підтвердила надання згоди на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та Правилами, Тарифами банку складає між нею та банком кредитний договір.

Позичальник ОСОБА_1 свої кредитні зобов`язання належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого допустила заборгованість за кредитом, розмір якої відповідає умовам укладеного між сторонами договору та вимогам закону.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).

Отже, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, суд доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом у розмірі 15318,57 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 7291,63 грн, а також штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у розмірі 3906,49 грн.

Посилання відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні та у відзиві на позов про те, що Генеральна угода не підлягає виконанню, так як кредитних коштів вона не отримувала, вона укладена поза межами позовної давності щодо заборгованості за кредитним договором від 13.08.2008 року, безпідставні, оскільки зі змісту Генеральної угоди чітко вбачається (і позичальнику було про це відомо), що нею не передбачено надання нового кредиту, а узгоджено реструктуризацію вже існуючої кредитної заборгованості.

При цьому позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Проте за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивне право кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язань без використання судового примусу. Вказане означає, що сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання, оскільки боржник і в такому разі може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним (частина перша стаття 267 ЦК України). Добровільним виконанням такого зобов`язання є підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов`язання, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими, проте, в частині стягнення пені та комісії у розмірі 11 642,06 грн., не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, і за порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи вказану норму вимога про стягнення пені є безпідставною, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, звертаючись до суду про стягнення комісії позивачем в позовній заяві не викладені обставини щодо підстав стягнення комісії (чим передбачено такий вид стягнення, за який вид послуг та в якому розмірі), а саме не зазначено, чи передбачено умовами Генеральної угоди нарахування комісії та чи погоджувався із такими умовами відповідач. При цьому, Генеральна угода не містить умов щодо сплати відповідачем комісії та пені.

При цьому, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею та комісією в сумі 11642,06 грн, яка виникла з 18.10.2013 року. В розрахунку заборгованості також окремою графою не виділено яка сума заборгованості є комісією, а яка сума є пенею.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність стягнення заборгованості в розмірі 26516,69 грн.(15318,57 + 7291,63 + 3906,06).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст.133 ЦПК, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1, 2 ст.141 ЦПК ).

Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 689 грн.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного - процесуального кодексу України, Суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання (реєстрації) АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 26516,69 грн. за кредитним договором №б/н від 18.10.2013 року, яка складається з наступного: 15318,57 грн. - заборгованість за кредитом, 7291,63 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3906,49 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, судові витрати у розмірі 689 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлено 12 травня 2020 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко