Справа № 204/8608/19
Провадження № 2/204/437/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила усунути їй перешкоди у користуванні 26/100 частинами домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з 26/100 частин зазначеного домоволодіння, що складається з: у житловому будинку літ. А-1 приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6 загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м., житлова прибудова літ.А'-1 житловою площею 8,3 кв.м., сарай літ. Г. В обґрунтування позову вказує на те, що позивач ОСОБА_4 є власником 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 19.06.2004 року. ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано 17 жовтня 2006 року. З часу розірвання шлюбу ОСОБА_4 ніяких відносин із ОСОБА_2 не підтримує, однак відповідач після розлучення залишився проживати у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , без жодних правових підстав на це. Позивач неодноразово зверталася із проханнями до відповідача виїхати із належного їй на праві власності домоволодіння, між сторонами склались складні стосунки, однак відповідач категорично відмовляється залишати помешкання. Вона має намір користуватися належною їй на праві приватної власності частиною домоволодіння на власний розсуд та відповідно до особистих потреб, однак, фактом проживання відповідача у належній їй частині домоволодіння обмежується її право власності. ОСОБА_2 не виконує прохання звільнити домоволодіння, власником якого він не являється, також він не є членом сім`ї позивача та, відповідно, не має жодного права проживати у даному домоволодінні. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом.

28 січня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_4 не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідач перебував з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1990 року по 17 жовтня 2006 року. Під час перебування у шлюбі позивач вселила відповідача у власне домоволодіння, в якому відповідач проживав як член її сім`ї. Під час спільного проживання, за рахунок спільних коштів та зусиль подружжя квартира (частка домоволодіння) позивача зазнала значних змін, зокрема, було переобладнано приміщення, добудовано житлову прибудову, внаслідок чого частка квартири в загальному домоволодінні збільшилась на 18%. 17 жовтня 2006 року шлюб з позивачем було розірвано, проте відповідач і далі проживав в спірній квартирі. Позивачем не зазначено в позові про руйнування (псування) або використання не за призначенням жилого приміщення відповідачем, не містяться й відомості про порушення правил соціалістичного співжиття, відтак відсутні підстави для застосування судом приписів ст.ст. 116, 157 ЖК. Відповідач набув право користування спірним приміщенням на підставі закону (ч. 1 ст. 156 ЖК), яке внаслідок припинення сімейних відносин не втратилось (ч. 4 ст. 156 ЖК). Крім того, позивач стала власником 26/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 19.06.2004 року, тобто набула його за час перебування в зареєстрованому шлюбі, а за ч. 2 ст. 60 СК вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, 26/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 , які позивач вважає своєю власністю, на підставі ч. 2 ст. 60 СК належать сторонам у справі на праві спільної сумісної власності подружжя. Відтак, за зазначених позивачем підстав закон не дозволяє позбавляти відповідача права на проживання в спірній квартирі. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

28 січня 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , в якій він просив визнати за ним право спільної сумісної власності з ОСОБА_4 на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: у житловому будинку літ А-1, приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4. 2-5, 2-6, загальною площею 55,8 м.кв., житловою площею 33,9 м.кв., житлова прибудова літ. А1- 1, житловою площею 8,3 м. кв., сарай літ. Г. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 11 серпня 1990 року між ним та ОСОБА_4 було укладено шлюб. У спірному домоволодінні вони з ОСОБА_4 почали спільно мешкати за рік до цього - з 1989 року. У 1991 році них народилася дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спірне домоволодіння представляє собою одноповерховий будинок, який розділений на 5 окремих квартир. Їх сім`я мешкала у квартирі АДРЕСА_3 . На час вселення у домоволодіння останнє частково (10/100) належало ОСОБА_4 на праві власності. У 1995 році частина домоволодіння (12/100) за договором дарування перейшла у власність ОСОБА_4 , яка стала власником квартири АДРЕСА_3 в цілому. Вказане домоволодіння було збудовано наприкінці 19 сторіччя та станом на 1990-1992 роки мало площу 34,2 м.кв., великий ступінь зносу, а сама квартира складалася із двох кімнат, в якій повністю була відсутня ванна кімната, належна система опалення, водопостачання та водовідведення. Після цього, з 1993 року за спільною згодою, за спільні кошти, вони розпочали перебудову старого будинку, а також добудову та будівництво додаткової частини домоволодіння. Орієнтовно за п`ять років, спільно і за сімейні кошти було побудовано капітальну прибудову до домоволодіння площею 21,6 м.кв., переобладнано коридор, побудовано нову ванну кімнату площею 4,8 м.кв., за рахунок прибудови оборудовано нову третю кімнату для дитини. Надалі було переобладнано систему опалення, водопостачання та водовідведення. Збудовано нове металеве перекриття та новий дах у домоволодінні, який потім був покритий шифером. Загальна площа домоволодіння (первісно - 34.2 м.кв.) збільшилася на 21,6 кв.м., та становить - 55,8 кв.м, тобто більш ніж в півтори рази. Далі у квартирі був проведений капітальний ремонт: у новій прибудові обладнана кухня, придбані меблі та відповідна техніка, обладнано новий коридор, проведені нові комунікації, переобладнано постачання газу та оформлено все це згідно чинного законодавства. Всі будівельні роботи були оформлені належним чином, складено новий технічний паспорт на квартиру, отримано рішення Виконкому Красногвардійської районної ради віл 23.04.2004 року № 99/14 про узаконення житлової прибудови літ А1-1, приміщень позиції коридора та 2-2 як кухні затвердження акту ідеальних часток між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 . Безумовно, у зв`язку із знаходженням у шлюбі та складного процесу узаконення всіх переобладнань квартири, питання щодо оформлення новозбудованої квартири у спільну сумісну власність не виникало. Згодом відносини подружжя погіршились, що призвело до розірвання шлюбу 17 жовтня 2006 року. ОСОБА_4 зібрала речі з квартири по АДРЕСА_2 та переїхала, як він вважав, у квартиру належну ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_4 . Проте, згодом він дізнався, що відповідач володіє також 3-кімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_5 , де і мешкає на цей час. З моменту розлучення та до жовтня 2019 року, тобто протягом 13 років, спору щодо користування та володіння квартирою не виникало. Вказана квартира вважалась спільним сумісним майном і питання щодо його розподілу ніколи не виникало. Вартість спірного домоволодіння з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що було придбано ОСОБА_4 частково до шлюбу, а частково у шлюбі з ОСОБА_2 , внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя істотно збільшилася. Звертає також увагу, що вказаною квартирою ОСОБА_2 безперервно користується протягом 30 років, а після розлучення із ОСОБА_4 - 14 років. У зв`язку з викладеним, посилаючись, серед іншого, на ч. 1 ст. 62 СК України, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним зустрічним позовом.

Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння, та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення (а.с. 87).

12 лютого 2020 року в судовому засіданні представник відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом) ОСОБА_4 - ОСОБА_1 надала суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 не визнає, вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. Для визнання особистого приватного майна одного з подружжя об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивачу необхідно довести належними та доступними доказами істотне збільшення у своїй вартості майна внаслідок спільних грошових чи трудових затрат подружжя. З експлікації до плану будинку відповідно до технічного паспорту від 28.07.1989 року вбачається, що загальна площа кв. АДРЕСА_6 , була подарована їй батьком, а саме: на підставі договору дарування від 02.08.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К. Г., за яким ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 10/100 частин зазначено домоволодіння, та на підставі договору дарування від 08.08.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Делладовою В.М., за яким ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 12/10 частин зазначеного домоволодіння. Таким чином, 22/100 частини домоволодіння належали їй на підставі особистої приватної власності. Копія проекту розподілу земельної ділянки домоволодіння ніким не підписана, не затверджена, не має печатки, це лише надрукований текст та не більше того. Зазначений текст не є належним та допустимим доказом позовних вимог ОСОБА_2 . Рішення Виконкому Красногвардійської районної ради від 23.04.2004р. №99/14 підтверджує узаконення самовільно збудованої будівлі, з зазначенням у зв`язку з цим житлової площі квартири АДРЕСА_3 - 33,9 кв.м. та загальної площі - 55,8 кв.м. Дане рішення також не підтверджує факту збільшення загальної площі частини домоволодіння на 21,6 кв.м., як зазначає позивач за зустрічним позовом. Посилання ОСОБА_2 на акт ідеальних часток від 10.01.2004р. у підтвердження суттєвого збільшення загальної площі також не є вірним, внаслідок помилкового тлумачення даного документу. Також, позовні вимоги ОСОБА_2 спростовуються технічним паспортом на житловий будинок по АДРЕСА_2 від 28.07.1989 року. З експлікації до плану будинку відповідно до зазначеного технічного паспорту вбачається, що загальна площа кв. АДРЕСА_3 складає 50,3 кв.м., житлова площа 35,0 кв.м. Як висновок, на момент отримання нею у дар від батька у 1989 році частини домоволодіння, загальна площа даної частини домоволодіння була на 5,5 кв.м. менше, а житлова на 1,1 кв.м. більше, ніж після узаконення прибудови А1-І у 2004 році. Таким чином, позивач за зустрічним позовом не надав суду належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог щодо суттєвого збільшення площі частини домоволодіння за період перебування у шлюбі, вже не кажучи про ненадання доказів у підтвердження істотного збільшення у своїй вартості належного їй майна, що не є тотожним зі збільшенням площі - у розумінні ч. 1 ст. 62 СК України. За весь час після припинення спільного проживання доступ до належної їй на праві особистої приватної власності частини домоволодіння був для неї обмежений внаслідок зміни замків ОСОБА_2 та погроз життю на її адресу з боку ОСОБА_2 . Крім того, у позивача ОСОБА_2 відсутні правові підстави для визнання права власності за набувальною давністю, оскільки позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Також, до належного їй на праві особистої приватної власності домоволодіння ОСОБА_2 після розірвання шлюбу ніколи не ставився, як до свого власного, а лише руйнував його. На сьогоднішній день квартира АДРЕСА_3 у домоволодінні має вкрай неохайний та убогий вигляд, за весь час користування домоволодінням ОСОБА_2 не провів жодного капітального чи поточного ремонту. Позивач за зустрічним позовом створив велику заборгованість за користування комунальними послугами, як наслідок - газ відрізали, що у свою чергу призвело до відсутності опалення та є підставою руйнування будинку. Зазначена заборгованість нарахована на її ім`я, як власника квартири АДРЕСА_3 даного домоволодіння. Також, за весь час користування частиною домоволодіння ОСОБА_2 жодного разу не сплатив земельний податок за користування земельною ділянкою. Все вище зазначене свідчить про недбале ставлення ОСОБА_2 до домоволодіння, а не як до свого власного. Як висновок, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів у підтвердження заявлених ним позовних вимог. У зв`язку з викладеним просила відмовити ОСОБА_8 у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. 17 червня 2020 року в судовому засіданні представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 надала суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 та відмовити йому у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне. Визнання майна спільною сумісною власністю подружжя на підставі ч. 1 ст. 62 СК України не є очевидним та безспірним, потребує доказування та може бути визнано лише рішенням суду при звернені з позовом до суду. До позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя на підставі ч.1 ст. 62 СК України застосовуються загальні правила позовної давності. Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 не заперечує факт його освіченості щодо первісних підстав виникнення права власності у ОСОБА_4 за договором дарування та підстав отримання свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_4 у 2004 році (до зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 додано копію свідоцтва про право власності та копію Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 2004р., які зберігалися у нього з 2004 року, це він підтвердив у судовому засіданні). Таким чином, ОСОБА_2 своєю бездіяльністю щодо не включення його у співвласники домоволодіння у 2004 році при отриманні свідоцтва про право власності погодився з реєстрацією частини домоволодіння за ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності. Як висновок, про порушення свого права, а саме, що частина зазначеного домоволодіння є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 довідався у 2004 році, з позовом до суду про визнання даного майна спільною сумісною власністю подружжя на підставі ч. 1 ст. 62 СК України з того часу не звертався. Крім того, у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 також посилається на ст. 344 ЦК України з зазначенням, що він добросовісно заволодів чужим майном, чим підтвердив, що він розуміє, що дане нерухоме майно є чужим - особистою приватною власністю ОСОБА_4 , з позовом щодо зміни статусу права власності на спільну сумісну з 2004 року ОСОБА_2 не звертався. ОСОБА_2 на момент вступу у шлюб та після його розірвання було відомо, що частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 належать на праві приватної особистої власності ОСОБА_4 , жодних спорів з даного приводу не виникало на час розірвання шлюбу та у наступні 14 років. Зазначаю, що позивач за зустрічним позовом пропустив строк позовної давності без поважних причин і поновленню пропущений строк не підлягає, при цьому до суду з заявою про поновлення строку позовної давності він не звертався і доказів поважності його пропуску суду не надав.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 позовні вимоги за первісним позовом підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнали та просили суд відмовити ОСОБА_4 у їх задоволенні в повному обсязі. Позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі, з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві.

Допитаний в судовому засіданні 28 серпня 2020 року у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснив, що ОСОБА_4 є його кумою, остання хрестила його дитину. З ОСОБА_10 та ОСОБА_11 він знайомий мінімум 25 років. Під час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , останній у домоволодінні по АДРЕСА_2 зробив перепланування, зробив дах, який раніше був пласким та був перероблений на капітальний. В той час ОСОБА_2 працював на двох роботах: в обчислювальному центрі та оператором. Йому відомо, що ОСОБА_4 також працювала.

Допитаний в судовому засіданні 28 серпня 2020 року у якості свідка ОСОБА_12 суду пояснив, що ОСОБА_2 є його різним братом. Коли він вперше побував у домоволодінні по АДРЕСА_2 , це було ще до весілля ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , то там був безлад, будинок був в поганому стані, не було навіть перестінка для туалету. Даний будинок належав батькам ОСОБА_4 , які подарували їм цей будинок для проживання. Тоді ОСОБА_2 сказав, що зробить все у будинку. Після весілля розпочався ремонт. З часом вони відбудували будинок, побудували кухню, спальню, ванну та туалет, перекрили дах. Він по можливості також допомагав, рив фундамент, добудували прибудову. У будівництві їм також допомагали і інші люди, ОСОБА_2 знайшов спеціалістів. В той час ОСОБА_2 працював на двох та інколи на трьох роботах. ОСОБА_4 також працювала. Ремонт домоволодіння здійснювався за рахунок спільних коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та спільних зусиль.

Допитаний в судовому засіданні 28 серпня 2020 року в якості свідка ОСОБА_13 суду пояснив, що ОСОБА_2 є його рідним батьком. ОСОБА_4 була дружиною батька, це був другий шлюб його батька. Домоволодіння по АДРЕСА_2 належало батьку ОСОБА_4 . Будинок був барачного типу, який в подальшому був повністю перебудований. Домоволодіння по АДРЕСА_2 складається з п`яти квартир. Він був у тому будинку з 1993 року та був свідком того, як все там було перебудовано. Батька та його нову родину він відвідував до п`яти разів на рік. Його батько в той час працював в обчислювальному центрі та оператором. ОСОБА_4 також працювала. Внаслідок перебудови квартира була перебудована та стала придатною для проживання. Перебудову домоволодіння ОСОБА_2 та ОСОБА_4 здійснювали разом. Протягом 13 років після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , остання не пред`являла до його батька жодних претензій, ОСОБА_2 весь цей час проживав у спірному домоволодінні.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 02 серпня 1989 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 (після укладення шлюбу 11 серпня 1990 року прізвище змінено на « ОСОБА_4 було укладено договір, посвідчений старшим державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3-1892, згідно якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 10/100 частин жилого будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці мірою 566 кв.м.; на присадибній земельній ділянці знаходиться один жилий кирпичний будинок жилою площею 147,0 кв.м. та такі господарчі та побутові будівлі та споруди: під А-1 підвал кирпичний, сіни а-1 глиновальк., тамбур а1-1 шл. блок, сіни а2-1 глиновальк., сарай В-1 дощатий, Г-1 дощатий, сарай Д-1 кирпичний, сарай Е-1 дощатий, гараж Ж-1, гараж З-1 шлакобетонний, споруди № 1-4 І (а.с. 95-96).

Згідно технічного паспорта на жилий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_2 , виготовленого БТІ станом на 28 липня 1989 року, загальна площа квартири АДРЕСА_7 становила 50,3 кв.м., житлова - 35,0 кв.м., яка складається з: 2-1 - сіни площею 14,3 кв.м., 2-2 - житлова площею 9,5 кв.м., 2-3 - житлова площею 16,1 кв.м., 2-4 - житлова площею 9,4 кв.м., 2-5 - вбиральня площею 1,0 кв.м. (а.с. 99-102).

Судом також встановлено, що 11 серпня 1990 року між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 11 серпня 1990 року Красногвардійським відділом РАЦС м. Дніпропетровська, актовий запис № 522 (а.с. 45), а також підтверджується відповідними відмітками в розділі «сімейний стан» у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 , виданому 27 лютого 2003 року Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 6-8) та паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 , виданому Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 21 квітня 2006 року (а.с. 10).

Під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у шлюбі, а саме 08 серпня 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Деллаловою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 3-4595, згідно якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 12/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 566 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; на зазначеній земельній ділянці в цілому розташовані: жилий будинок літ. А-І, цегляний, житловою площею 147,0 кв.м., сараї: В, Г, Д, Е - дощаті, цегляні, гаражі Ж, З - шл.блок, споруди № 1-4, І (а.с. 29-30).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю, який діяв на момент набуття ОСОБА_4 у власність частин домоволодіння АДРЕСА_2 , майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Отже, станом на 08 серпня 1995 року ОСОБА_4 на підставі договорів дарування належало 10/100 та 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Таким чином, оскільки одна частина домоволодіння (10/100) була набута ОСОБА_4 до шлюбу з ОСОБА_2 , а інша (12/100) - набута ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_2 , але на підставі договору дарування, то відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю зазначені частини домоволодіння АДРЕСА_2 на той час належали ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.

З наявних у справі матеріалів та з пояснень учасників справи вбачається, що в цілому житловий будинок АДРЕСА_2 складався з п`яти окремих квартир, а належні ОСОБА_4 22/100 частин вищевказаного домоволодіння являли собою квартиру АДРЕСА_7 .

ОСОБА_2 з 06 грудня 1979 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , що підтверджується відповіддю з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 16 грудня 2019 року, що надійшла до суду 18 грудня 2019 року (а.с. 33).

Однак, фактично ОСОБА_2 з 1989 року по теперішній час проживає у квартирі АДРЕСА_7 , що визнавалось учасниками справи, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Крім того, згідно довідки, виданої 19 червня 1999 року Квартальним комітетом Красногвардійського району м. Дніпропетровська № 15, за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_4 та разом з нею проживали чоловік - ОСОБА_2 та дочка - ОСОБА_5 , 1991 року народження (а.с. 46).

З показань допитаних під час розгляду справи свідків вбачається, що на час вселення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_7 , вказана квартира знаходилась у стані, який потребував проведення значних ремонтних робіт.

Під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у шлюбі за їх спільною згодою та за спільні кошти було здійснено перебудову квартири АДРЕСА_7 та було збудовано прибудову, внаслідок чого було добудовано кухню, збільшено житлову кімнату, ванну та туалет, здійснено ремонт у квартирі, а також було перекрито дах, що визнавалось учасниками справи та підтвердили допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . При цьому судом встановлено, що будівництвом та ремонтом займався також особисто ОСОБА_2 , а коли певні роботи потребували спеціалістів він звертався до них для виконання тих чи інших робіт. З пояснень сторін судом встановлено, що перебудова та ремонт будинку відбувались у період приблизно з середини 90-х років та до середини 2004 року, до моменту узаконення та реєстрації права власності на будинок.

Сторонами визнавався той факт, що на час здійснення перебудови та ремонтних робіт, і позивач і відповідач працювали, отримували відповідні доходи та за рахунок спільних зусиль та спільних коштів проводили перебудову належної їм частини житлового будинку.

Наведені обставини підтверджуються також наявним в матеріалах справи доказами, а саме: відео та фотоматеріалами, на яких зображений стан квартири до початку ремонтних робіт та після завершення робіт (а.с. 123-144, 145), та копіями накладних та чеків на придбання різноманітних будівельних матеріалів (а.с. 74-77).

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 10 жовтня 2003 року, загальна площа квартири АДРЕСА_7 становить 55,8 кв.м., житлова - 33,9 кв.м., яка складається з: 2-1 - коридор площею 3,8 кв.м. (самовільно збудована, переобладнана площа), 2-2 - санвузол площею 4,8 кв.м. (самовільно збудована, переобладнана площа), 2-3 - житлова площею 16,2 кв.м., 2-4 - житлова площею 9.4 кв.м., 2-5 кухня площею 13,3 кв.м. (самовільно збудована, переобладнана площа), 2-6 - житлова площею 8,3 кв.м. (самовільно збудована, переобладнана площа) (а.с. 18-23).

10 січня 2004 року фахівцем комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Сухан Г.В. було складено Акт ідеальних часток, затверджений начальником комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», в якому зазначено, що частки змінились у зв`язку з узаконенням самовільно збудованої житлової прибудови літ. А1-1, а також у житловому будинку літ. А-1 ОСОБА_4 самовільно зробила переобладнання приміщень 2-1, 2-2 із житлового у нежитлове. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 566 м2. ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 02.08.1989 року та договору дарування від 08.08.1995 року належить 22/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А-1 приміщення 2-1, 2-2, 2-3 площею 34,2 кв.м., житлова прибудова А1-1 (самовільна), сарай Г, у загальному користуванні огорожі, мостіння, що складає 26/100 частин домоволодіння; ОСОБА_15 належить 22/100 частини домоволодіння та у фактичному користуванні знаходиться 22/100 частини домоволодіння; ОСОБА_16 належить 7/50 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 12/100 частин домоволодіння; ОСОБА_17 належить 14/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 13/100 частин домоволодіння; ОСОБА_18 (померлому) належить 22/100 частини домоволодіння, а фактично значиться 18/100 частин домоволодіння; Місцевій раді на підставі реєстраційного посвідчення від 02 листопада 1965 року належить 3/50 частини домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 9/100 частин домоволодіння (а.с. 24-26).

Рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 99/14 від 23 квітня 2004 року «Про узаконення житлової прибудови літ. А1-1, приміщень позицій 2-1 як коридора та 2-2 як кухні і затвердження акта ідеальних часток між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 » (а.с. 27-28) було узаконено будівлю, зазначену в плані земельної ділянки під літ. А1-1 як житлова прибудова, житловою площею 8,3 кв.м. і приміщення позицій 2-1 як коридор площею 3,8 кв.м. та 2-2 як санвузол площею 4,8 кв.м. по АДРЕСА_2 за ОСОБА_19 . Вирішено вважати житлову площу приміщень квартири № 2 - 33,9 кв.м., загальну - 55,8 кв.м., кількість житлових кімнат - 3, а по житловому будинку літ. А-1 житлова площа складає 145,9 кв.м., загальна - 237,2 кв.м. Затверджено акт ідеальних часток між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 і признано: за ОСОБА_4 - 26/100 частин; за ОСОБА_15 - 22/100 частини; за ОСОБА_16 - 12/100 частин; за ОСОБА_17 - 13/100 частин; за ОСОБА_18 (померлим) - 18/100 частин; за місцевою радою - 9/100 частин від усього домоволодіння. Було вирішено вважати такими, що втратили чинність договори дарування від 02.08.1989 року та від 08.081995 року на ОСОБА_20 . Зобов`язано ОСОБА_4 внести зміни в технічну документацію через комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Таким чином судом встановлено, що у квітні 2004 року рішенням місцевої ради було узаконено самовільне будівництво прибудови, яку здійснили сторони по справі під час перебування у шлюбі, та будівлю в цілому в межах нової зміненої загальної площі та житлової площі, а також затверджено акт ідеальних часток між співвласниками домоволодіння, внаслідок чого частка ОСОБА_4 у праві спільної часткової власності на будинок становила вже 26/100, що свідчить про виникнення нового об`єкту нерухомого майна внаслідок його фізичного збільшення за рахунок прибудови.

19 червня 2004 року на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення № 99/14 від 23 квітня 2004 року виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , серії САА № 905200 (а.с. 11, а.с. 68).

Отже, внаслідок самочинного будівництва житлової прибудови та проведеної перебудови житлового будинку, частина домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та яке до перебудови складалося з 22/100 частин, фактично було перебудовано в новий (змінений) об`єкт нерухомого майна шляхом його збільшення, частина якого у праві спільної часткової власності на житловий будинок розташований за вказаною адресою, складала вже 26/100 частин.

02 липня 2004 року було зареєстровано право власності ОСОБА_4 на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4030960 від 02 липня 2004 року. Дата прийняття рішення про реєстрацію прав власності - 02.07.2004 року (а.с. 62).

17 жовтня 2006 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , виданим Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 17 жовтня 2006 року, актовий запис № 336 (а.с. 15).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 змінила місце проживання, а ОСОБА_2 залишився проживати у квартирі АДРЕСА_7 , де мешкає до теперішнього часу.

ОСОБА_2 наполягає на тому, що після розірвання шлюбу та до жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не виникало спору щодо володіння, користування та розподілу квартири АДРЕСА_7 .

Однак, 29 листопада 2019 року ОСОБА_4 направила на адресу проживання ОСОБА_2 вимогу про виселення з житлового приміщення, в якій було зазначено, що вона заперечує проти проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_7 та вимагає виселитись з вказаної квартири до 04 грудня 2019 року та звільнити квартиру від належних ОСОБА_2 речей (а.с. 16). Після цього, у грудні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення.

Звертаючись у січні 2020 року до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 просив визнати за ним право спільної сумісної власності з ОСОБА_4 на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись, зокрема, на те, що вартість вказаної квартири істотно збільшилась внаслідок спільних трудових та грошових затрат ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як подружжя.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб і сім`ю, який діяв на час перебудови сторонами спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення закріплені і у ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року № 2947-ІІІ, (який набрав чинності 01.01.2004 року), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 25 Кодексу про шлюб і сім`ю якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки спірне майно перебувало у стані перебудови та узаконення у період з середини 90-х років та до липня 2004 року (момент державної реєстрації права власності - 02.07.2014 року), суд вважає, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми як Кодексу про шлюб та сім`ю так і норми Сімейного кодексу України. При цьому з матеріалів справи вбачається, що на період до 01.01.2004 року припало будівництво та перебудова спірного майна яке розпочалася у середині 90-х років, а спочатку 2004 року та до липня 2004 року відбувався процес узаконення та державної реєстрації права власності на перебудоване майно в межах нових часток співвласників.

Порівняльний аналіз статей 57 та 62 СК України, та статей 24 та 25 КпШС дає підстави для висновку, що стаття 57 Сімейного кодексу України (ст. 24 КпШС) визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу та ст. 25 КпШС встановлює спеціальні умови, з настанням яких об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

У абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Частина 1 статті 62 СК України визначає підставу поширення на особисте майно режиму спільної сумісної власності за умови наявності спільних трудових чи грошових затрат або затрат лише другого з подружжя, який не є власником даного майна.

При цьому, під трудовими затратами розуміється особиста або спільна трудова діяльність подружжя, спрямована на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, що призвело до істотного збільшення вартості майна.

Грошові ж затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що спрямоване на поліпшення майна. При цьому, необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості».

При цьому слід пам`ятати, що у ст. 25 Кодексу про шлюб і сім`ю, який діяв на час перебудови спірного майна, мова йшла про збільшення «цінності» а не «вартості» майна. Поняття «збільшення вартості» з`явилося лише з набранням сімейним кодексом України законної сили, яке відбулося 01.01.2004 року.

Цінність - це властивість того чи іншого предмета, явища задовольняти потреби, бажання, інтереси соціального суб`єкта.

Судом встановлено та визнавалося сторонами, що обидві сторони на час спорудження та переобладнання спірного майна, працювали, мали відповідні доходи та разом приймали участь у будівництві.

З наявних у справі матеріалів та з показань допитаних під час розгляду справи свідків вбачається, що внаслідок здійснених під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 переобладнань та добудов змінилась і сама квартира АДРЕСА_7 , а саме: збільшилась площа квартири, деякі приміщення переобладнані із житлового у нежитлове, обладнано санвузол, збудовано дах, з`явилась ще одна житлова кімната. Крім того, у вказаній квартирі було здійснено ремонт.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, оцінивши наявні у матеріалах справи докази суд приходить до обґрунтованого висновку, що належне ОСОБА_4 нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за час шлюбу з ОСОБА_2 істотно збільшилось у своїй цінності, внаслідок створення прибудови, збільшення його площі та проведення ремонтних робіт.

При вирішенні питання щодо наявності факту збільшення цінності майна суд виходить з того, що перебудований та переобладнаний будинок та виконання в ньому капітальних ремонтних робіт, призводить до збільшення його цінності для його власників, оскільки наслідком таких робіт є покращення його якісних характеристик та спроможність задовольнять потреби володільців у значно більшому розмір, ніж до ремонту.

Поліпшення майна, яке істотно збільшило його цінність, є підставою для визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, збільшення цінності, та як наслідок і збільшення вартості домоволодіння відбулось за рахунок спільних грошових та трудових затрат ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтвердили допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили, що під час здійснення перебудови та добудови спірної квартири ОСОБА_2 працював на двох роботах та, крім того, особисто займався перебудовою та добудовою спірної квартири. Факт спільної участі сторін, яка виразилася і у грошових внесках і у спільній праці, визнавався також обома сторонами, які за вказаний період обидва працювали, мали відповідні доходи, що дозволяли їм поліпшувати спірне майно.

Суд також вважає доведеним, що вартість спірної частини домоволодіння істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення перебудови, добудови та ремонтних робіт, а не внаслідок тенденцій загального подорожчання об`єктів нерухомості.

Враховуючи наведене, твердження сторони позивача за первісним позовом, що відсутність у матеріалах справи висновку експерта про збільшення вартості домоволодіння робить неможливим визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, суд до уваги не бере та відхиляє як безпідставні.

Крім того слід враховувати положення ст. 110 ЦПК України, відповідно до яких висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. А тому, висновок експерта не може бути вирішальним доказом по справі, оскільки усі наявні в матеріалах справи докази суд оцінює у їх сукупності, взаємозв`язку та переконливості у доведені вимог або заперечень сторін.

Крім наведеного слід також зауважити, що важливою обставиною для наявності підстав щодо визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю є момент виникнення в особи права власності на нього, який діючий на той час закон пов`язує з моментом його державної реєстрації.

Як вже було встановлено судом 19 червня 2004 року на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення № 99/14 від 23 квітня 2004 року виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , серії САА № 905200 (а.с. 11, а.с. 68).

Через деякий час, а саме 02 липня 2004 року було зареєстровано право власності ОСОБА_4 на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4030960 від 02 липня 2004 року (а.с. 62).

Дата прийняття рішення про реєстрацію прав власності - 02.07.2004 року.

У вказаному витягу зазначено, що підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності / НОМЕР_1 від 19.06.2004 року/ видане виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради.

Отже, судом встановлено, що право власності на 26/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , виникло у ОСОБА_4 на підставі виданого виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради свідоцтва про право власності / НОМЕР_1 від 19.06.2004 року, та було зареєстровано за нею 02 липня 2004 року.

Видачі цього свідоцтва передували дії сторін по справі, (які на той час перебували у шлюбних відносинах та проживали однією родиною), які виразилися у здійсненні самочинного будівництва, проведення перебудови будинку та ремонтних робіт, внаслідок яких квартира АДРЕСА_7 збільшилася у своїй загальній та житловій площі, що призвело до виникнення нового (зміненого) об`єкту нерухомого майна потребуючого узаконення та реєстрації прав на нього, право власності на який було зареєстровано у відповідності до діючого на той час законодавства Украйни на ім`я позивача за первісним позовом, та частка якого у праві спільної часткової власності на вказаний будинок становила вже 26/100 частин а не 22/100.

Діючим на той час цивільним законодавством питання виникнення права власності на об`єкти нерухомого майна було врегульовано наступним чином.

01 січня 2004 року вступив у дію Цивільний кодекс України від 16.01.2003 року № 435-ІV.

Відповідно до приписів ст. 331 ЦК України, у редакції що діяла станом на момент реєстрації прав власності за позивачем (02.07.2004 року), право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, право власності на 26/100 частин спірного житлового будинку, з урахуванням його перебудови та зміни, у позивача за первісним позовом ОСОБА_4 виникло 02 липня 2004 року з моменту його державної реєстрації.

Як вже зазначалося судом, на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України у редакції, що діяла станом на момент реєстрації прав власності за позивачем (02.07.2004 року) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 3 ст. 364 ЦК України було встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення закріплено й у ст. 60 СК України.

Згідно ч. 4 ст. 364 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Суд зазначає, що оскільки державна реєстрація права власності на новостворене сторонами спірне майно відбулося в період перебування їх у шлюбі, є всі підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на зазначене нерухоме майно, кошти та спільні зусилля на будівництво якого були витрачені під час перебування сторін у шлюбі.

Отже, враховуючи той факт, що обидві сторони шляхом спільної праці за спільні грошові кошти здійснили самочинне будівництво житлової прибудови до будинку, здійснили його перепланування та ремонтні роботи, що призвело до виникнення нового об`єкт нерухомого майна та потребувало його узаконення і державної реєстрації прав на нього, якій також збільшився у своїй цінності, приймаючи до уваги час державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , очевидним є висновок про те, що 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та які становлять собою квартиру АДРЕСА_3 у праві спільної часткової власності на вказаний будинок, є спільною сумісною власністю сторін по справі.

За таких обставин, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Разом з цим, представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 просила суд застосувати у справі щодо позовних вимог за зустрічним позовом строк позовної давності, у зв`язку з чим відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 .

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Твердження представника відповідача за зустрічним позовом про те, що про порушення свого права ОСОБА_2 дізнався ще у 2004 році та з позовом до суду про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя він не звертався, а отже пропустив строк позовної давності, є безпідставними, судом до уваги не беруться та відхиляються.

Так, ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_7 з 1989 року. Після розірвання шлюбу у жовтні 2006 року ОСОБА_4 змінила місце проживання, а ОСОБА_2 залишився проживати у спірній квартирі, де мешкає і до теперішнього часу. При цьому, жодних доказів, що до листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вже виникали спори щодо володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_7 , матеріали справи не містять, а позивач за зустрічним позовом наполягає на тому, що з моменту розірвання шлюбу та до листопада 2019 року між сторонами не виникало жодних спорів щодо спірного майна, вказане майно він вважав спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того слід зазначити, що факт обізнаності ОСОБА_2 про оформлення та реєстрацію прав власності на ім`я ОСОБА_4 не свідчить про те, що він дізнався про порушення його прав у 2004 році, тому що на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та у відповідача були всі підстави вважати, що оскільки факт реєстрації права власності на нерухоме майно відбувся під час перебування сторін у шлюбі то це майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 дізнався про порушення ОСОБА_4 його прав на спірне нерухоме майно після отримання вимоги ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення від 29 листопада 2019 року, після чого у грудні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення, а отже з урахуванням положень ч. 1 ст. 261 ЦК України саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності.

Отже, суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, а тому підстави для задоволення заяви представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності відсутні.

Оцінюючи у сукупності усі інші доводи позивача та відповідача суд їх до уваги не бере, оскільки аргументи наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень очевидно не відносяться до предмета спору по даній справі та є явно необґрунтованими.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконливого висновку, що 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , слід визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а отже позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення, суд виходить з наступного.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Як вже було зазначено вище, під час розгляду вказаної справи суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову та визнання 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Отже, ОСОБА_2 є співвласником 26/100 частин спірного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З аналізу викладених норм можна дійти висновку, що співвласник домоволодіння не може бути виселений з домоволодіння, співвласником якого він є, оскільки це порушує його право власності та принцип непорушності права власності, закріплений у статті 41 Конституції України.

Отже, оскільки у даному випадку суд дійшов до висновку про задоволення зустрічного позову та визнано 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що у свою чергу повністю виключає задоволення первісного позову, суд вважає, що на теперішній час підстави для виселення відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 зі спірного домоволодіння відсутні, а отже у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення слід відмовити.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_4 слід відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Крім того, в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_4 , то судові витрати позивача за первісним позовом по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

Оскільки позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 задоволені, то з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2 400,00 грн.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 252-256, 261, 319, 321, 331, 355, 364, 391 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 62, 63 Сімейного кодексу України, ст. 22, 24, 25 Кодексу про шлюб та сім`ю, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 89, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: у житловому будинку літ. А-1 приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м., сарай літ. Г.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП - НОМЕР_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП - НОМЕР_7 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2 400,00 грн. (дві тисячі чотириста гривень, 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 22 жовтня 2020 року.

Суддя Д.Л. Черкез