КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 760/302/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12627/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

23 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

розглянувши в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 9 липня 2020 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт- Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року Маковій В.Г. в інтересах ТОВ «Еліт-України» звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 19 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем, який на той момент мав статус фізичної особи-підприємця було укладено договір про дострокові поставки №KV117NK105.

В порядку та на умовах, передбачених договором, в період з 30серпня 2017 року по 8 вересня 2017 рокупостачальником за замовленнями покупця було здійснено поставку товару на загальну суму 55942 грн. 38 коп., згідно із видатковими накладними.

Позивач зазначав, що строк оплати накладних закінчився ще 19 листопада 2018 року. Таким чином, станом на 27 грудня 2019 року відповідач прострочив виконання свого зобов`язання по оплаті отриманого ним товару на 402 календарних днів. Вказаними діями відповідач порушив умови договору та знехтував законними правами та інтересами ТОВ «Еліт-Україна».

За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 109418,91 грн., яка складається з: 53 839,07 грн. - сума основної заборгованості по договору; 2 743,83 грн. - сума збитків від інфляції відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України та п. 10.3. договору; 20 075,34 грн. - сума пені п. 10.3 договору; 5 841,17 грн. - сума 10% річних відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України та п. 10.3 договору; 26919,54 грн. - сума штрафу за прострочення оплати заборгованості понад 90 календарних днів згідно із п. 10.4. договору.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 9 липня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Еліт-Україна» заборгованість та штрафні санкції за договором №KV117NK105 про дострокові поставки від 19 квітня 2017 року в сумі 109418,91 грн. та стягнуто судовий збір в сумі 1921 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, 2 вересня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення від 9 липня 2020 року та закрити провадження у справі.

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено правило про предметну підсудність справи, оскільки спір між сторонами виник з приводу невиконання умов господарського договору, який укладений між фізичною особою-підприємцем та ТОВ і пов`язаний з господарською діяльністю цих осіб.

Скаржник посилається в апеляційній скарзі на практику Верховного суду, а саме Постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18) та просить закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК Укроаїни.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що між ТОВ «Еліт-Україна» та ОСОБА_2 , який на той момент мав статус фізичної особи-підприємця, було укладено договір про дострокові поставки №KV117NK105.

В порядку та на умовах, передбачених договором, в період з 30серпня 2017 рокупо 8 вересня 2017 рокупостачальником за замовленнями покупця було здійснено поставку товару на загальну суму 55942,38 грн., згідно із наступними видатковими накладними:

-16.10.2018 року, номер видаткової накладної KV118F121325, сума видаткової накладної 24498,42 грн., граничний термін оплати по накладній 28.10.2018року, сума боргу по накладній 22395,11 грн.;

-17.10.2018 року, номер видаткової накладної KV118F122418, сума видаткової накладної 5099,16 грн., граничний термін оплати по накладній 29.10.2018року, сума боргу по накладній 5099,16 грн.;

-18.10.2018 року, номер видаткової накладної KV118F122712, сума видаткової накладної 4778,16 грн., граничний термін оплати по накладній 30.10.2018 року, сума боргу по накладній 4778,16 грн.;

-06.11.2018 року, номер видаткової накладної KV118F131483, сума видаткової накладної 18372,78 грн., граничний термін оплати по накладній 18.11.2018року, сума боргу по накладній 18372,78 грн.;

-07.11.2018 року, номер видаткової накладної KV118F132534, сума видаткової накладної 3193,86 грн., граничний термін оплати по накладній 19.11.2018року, сума боргу по накладній 3193,86 грн.

Всього: сума видаткової накладної 55942,38 грн., сума боргу по накладній 53839,07 грн.

Згідно з витягом Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 5 липня 2019 року ФОП ОСОБА_2 припинено підприємницьку діяльність, про що внесено відповідний запис та знято з обліку.

Згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно ч.2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Еліт - Україна» порушувало питання про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за невиконання умов договору про довгострокові поставки від 19 квітня 2017 року , укладеними між ним та ФОП ОСОБА_2 .

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України).

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» у редакції, чинній на час припинення ФОП ОСОБА_2 ) передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 910/87/29/18 ( провадження №12-294гс18) та 9 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19).

З 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Такий правовий висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року по справі № 904/1083/18.

Отже, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, колегія суддів приходить до висновку про належність даного спору до господарської юрисдикції.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо належності спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін, як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, а отже спір належить до господарської юрисдикції.

При ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував правової позиції наведеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №910/87/29/18 (провадження №12-294гс18) та розглянув спір в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору

Враховуючи те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачам, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, та вони мають право протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 19, 255,367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 9 липня 2020 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт - Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій - закрити.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді