КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/4222/20 Головуючий у І інстанції Ярмола О.Я.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

УСТАНОВИВ:

у травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 24 квітня 2019 року в м.Біла Церква по б-ру Олександрійському,62, відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21011» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем марки «КІА RIО» д.н.з. НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_1 .

В результаті зіткнення автомобіль «КІА RIО» д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , зазнав механічних пошкоджень передньої та задньої частини кузова автомобіля.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду від 24 травня 2019 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Згідно висновку Експертного дослідження № 84 про визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «КІА RIО» реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 11 996,77грн.

За складання експертного висновку позивачем було сплачено 1000,00 грн.

Цивільна відповідальність відповідача ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» зі строком дії з 12 травня 2018 року до 11 травня 2019 року.

Однак, ПрАТ «Київський страховий дім» виключено з членів МТСБ України, на офіційному сайті ПрАТ «Київський страховий дім» від 13 серпня 2018 року міститься оголошення про ліквідацію юридичної особи.

14 травня 2019 року позивач отримала відповідь з МТСБУ з повідомленням про те що, МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ПрАТ «Київський страховий дім» чи визнання даної страхової компанії банкрутом, а тому відшкодувати заподіяну шкоду у порядку встановленому п.п. «г» п.41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» немає підстав.

З огляду на вказане та посилаючись на положення ч. 2 статті 1166 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 12 996 грн.77 коп., завдану їй в результаті пошкодження майна моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а також судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вважає хибним висновок суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача обов`язку з виплати їй майнової шкоди з огляду на те, що позивачем не було реалізовано право на звернення до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування.

Зазначає, що її вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди були пред`явлені до відповідача, як до винуватця у завданні такої шкоди.

Крім того, на думку позивача, відмовляючи у задоволенні вимог, суд першої інстанції невірно трактував та застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц.

Так, на переконання апелянта, у страховика ПАТ «Київський страховий дім» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування в силу неподання потерпілою особою відповідної заяви про виплату протягом одного року з дня ДТП, а тому обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на винуватця пригоди.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутній обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачу, оскільки такий обов`язок має страховик, але позивач свідомо не скористалася своїм правом вимоги до страхової компанії та упереджено робить висновки про негативні наслідки її можливого звернення до страховика.

Разом з тим, вказував, що за правовою позицією ВС, яка викладена у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, визначено, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2019 року в м. Біла Церква по б-ру Олександрійському,62, відповідач, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21011» д.н.з. НОМЕР_1 не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем марки «КІА RIО» д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.8).

Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень.

Відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду суду від 24 травня 2019 року, ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. Постанова набрала законної сили. (а.с.9).

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене вина відповідача ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «ВАЗ 21011» д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім» за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/3993165 зі строком дії з 12.05.2018 р. до 11.05.2019 року.

Відповідно до Висновку № 84 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням колісного транспортного засобу автомобіля «КІА RIО» д.н.з. НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку спричиненого позивачу в результаті вказаної ДТП, на дату оцінки, складає 11 996 грн.77 коп. (а.с.10-17).

Згідно акту виконаних робіт №84 від 20.05.2019 року та квитанції №30 від 20.05.2019 року, за складання експертного висновку щодо автомобіля «КІА RIО» д.н.з. НОМЕР_2 , позивач сплатила 1000,00 грн. (а.с.18).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 свідомо впродовж одного року з дня скоєння ДТП не подавала до страховика ПрАТ «Київський страховий дім» заяву про страхове відшкодування, оскільки вирішила реалізувати своє право на відшкодування завданих їй збитків шляхом звернення до особи, яка їх завдала.

Згідно положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Системний аналіз статей 509, 1187, 1188, 1192 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Страхова відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «Київський страховий дім», що не оспорюється сторонами.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону, передбачає, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 14-176цс18, за результатами розгляду якої Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених Верховним Судом України висновків про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, зокрема договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Доводи апеляційної скарги про те, що у страховика не виник обов`язок по виплаті страхового відшкодування у зв`язку з неподанням потерпілою особою відповідної заяви не заслуговують на увагу, оскільки такий факт, у відповідності до положень статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування страховиком. Проте, свідома відмова потерпілої особи від реалізації свого права звернутись із вимогою про виплату страхового відшкодування до страховика не надає такій особі право звертатися із вимогами про відшкодування шкоди (розмір якої не перевищує ліміту відповідальності страховика) до завдавала такої шкоди.

Станом на дату подання даного позову до суду ПрАТ "Київський страховий дім" як юридична особа не ліквідоване, із Єдиного державного реєстру підприємств не виключене, а перебуває в стадії припинення.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, для відшкодування моральної шкоди в даній справі необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім`ї чи близьких родичів або у зв`язку з пошкодженням його майна. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача.

Заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди, позивачка відповідно до ст. 81 ЦПК України жодного доказу, який би підтвердив завдану шкоду останній, не надала.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, доводами апеляційної скарги не спростовуються,, що у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко