Справа № 126/1073/19
Провадження № 22-ц/801/909/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 рокуСправа № 126/1073/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді - доповідача),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2020 року, ухвалене в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Бершадського районного суду Вінницької області Гуцола В.І., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 09 квітня 2019 року у справі № 126/81/19 було встановлено, що позивач є рідним батьком ОСОБА_2 . Він є людиною похилого віку, постійно хворіє, отримує мізерну пенсію, потребує матеріальної допомоги. Вважає, що від виконання своїх батьківських обов`язків не ухилявся і, хоча з матір`ю ОСОБА_2 не проживав, але постійно і вчасно сплачував аліменти на утримання сина до його повноліття. Відповідач йому ніякої матеріальної допомоги не надає, хоча фізично здоровий, працездатний, матеріально забезпечений. Просив стягувати з ОСОБА_2 на його користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1400 грн. щомісячно.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2020 року мотивовано тим, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо відповідача, відповідач також хворіє та знаходиться на обліку як безробітний і потребує матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно встановив факт його ухилення від батьківських обов`язків, покладаючись лише на поясненнях свідка ОСОБА_3 . Окрім того, зазначає, що Бершадський районний суд не врахував його скрутний матеріальний стан, наявність хвороб та необхідність в постійному медикаментозному лікуванні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, а також додаткові пояснення представника позивача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_2 , що підтверджується рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 09 квітня 2019 року (а.с.7-8).

Позивач ОСОБА_1 хворіє на ряд захворювань, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого, протоколами КНП "Бершадська окружна лікарня інтенсивного лікування" № 197 від 17 жовтня 2018 року, № 14 від 22 січня 2019 року, протоколами ультразвукового дослідження передміхурової залози, серця, довідкою КНП "Бершадська окружна лікарня інтенсивного лікування" № 577 від 12 квітня 2019 року, протоколом № 499 від 11 жовтня 2018 року КНП "Бершадський центр первинної медико-санітарної допомоги".

Згідно довідки КНП "Бершадський центр первинної медико-санітарної допомоги", ОСОБА_1 перебуває на обліку у сімейного лікаря та постійно отримує медикаментозне лікування з приводу хвороб.

Відповідно до довідки № 275/03-21 від 10 липня 2019 року, ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Бершадського об`єднаного управління ПФУ і отримує пенсію за віком (червень 2019 року) в розмірі 1536,56 грн.

Відповідач ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 11 квітня 2017 року, хворіє, перебував на лікуванні в клініці неврологічних хвороб Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України, що підтверджується виписними епікризами №№ 4667, 5014. Крім того, відповідач ОСОБА_1 проходив лікування в терапевтичному відділенні Вінницького госпіталя ветеранів війни, Луцькому гарнізонному військовому госпіталі, що підтверджується випискою з історії хвороби № 1547, випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 2521/413.

Згідно довідки № 202 від 05 червня 2019 року, ОСОБА_2 перебуває на обліку як безробітній в Бершадській районній філії Вінницького обласного центру зайнятості з 01 серпня 2018 року.

Відповідно до акту виконавчого комітету Бершадської міської ради № 128 від 18 квітня 2019 року про обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 , комісія прийшла до наступного висновку: у зв`язку з важкими матеріально-побутовими умовами проживання ОСОБА_2 потребує матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових потреб.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:

1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);

2) непрацездатність матері, батька;

3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

У ч. 1 ст. 204 СК України зазначено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Отже, лише доведення факту ухилення від батьківських обов`язків є підставою для звільнення дітей від сплати аліментів на утримання батьків.

Суд першої інстанції, вважаючи що позивач ОСОБА_1 ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина відповідача ОСОБА_2 , доводів останнього з вказаного приводу належним чином не перевірив, поклавши в основу такого висновку лише покази свідка ОСОБА_3 , що і стало підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухилення від виконання батьківських обов`язків означає умисне діяння (дію або бездіяльність), у результаті якого обов`язки по утриманню та/або вихованню виконуються неякісно, не в повному обсязі або не виконуються взагалі.

Частиною 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач ухилявся від виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів апеляційної інстанції, враховує відсутності рішень суду або державного органу виконавчої влади про притягнення позивача до відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків та/або наявність заборгованості зі сплати аліментів. Інших доказів, ніж пояснення свідка ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

Натомість, в матеріалах справи міститься копія виконавчого листа, відповідно до якого встановлено, що 01 березня 1977 року рішенням Народного суду Бершадського району Вінницької області вирішено, стягувати з позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_4 , ј частку всіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 22 лютого 1977 року на утримання сина ОСОБА_5 (відповідача ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 і до досягнення ним повноліття.

Крім того, утримання неповнолітніх дітей до досягнення повноліття є безумовним обов`язком батьків відповідно до положень ст. 180 СК України, тоді як обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх непрацездатних батьків виникає за наявності певних умов, зокрема потребі батьків у матеріальній допомозі та наявності можливості повнолітньої дитини надавати матеріальну допомогу на утримання непрацездатного батька чи матері, що у даному випадку позивачем не доведено належними і допустимими доказами відповідно до ст. 81 ЦПК України.

Так, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він несе витрати на оплату комунальних послуг, телефонного зв`язку, лікування, придбання продуктів харчування, одягу, проїзд у транспорті та щодо розміру цих витрат, і, відповідно, що він потребує матеріальної допомоги у зв`язку з понесеними витратами.

Поряд з цим, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум для зазначеної категорії осіб, який визначається з врахуванням віку та працездатності такої особи.

Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановлені рішення слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність (в розрахунку на одну особу на місяць) складав: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Отже, як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки від 10 липня 2019 року вих. №275/03-21, ОСОБА_1 , отримує пенсію у розмірі 1536 грн. 56 коп. (а.с. 48), яка має тенденцію з роками збільшуватись, яка забезпечує останньому мінімальний розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений ЗУ «Про Державний бюджет України». Згідно довідки виданої Бершадським відділом обслуговування громадян від 03 березня 2020 року, доданої скаржником до апеляційної скарги, розмір його пенсії за віком за березень 2020 року становить 1638 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що він потребує матеріальної допомоги з боку сина, який зобов`язаний таку допомогу надавати в силу вказівки закону, спростовуються відсутністю передбачених законом підстав для застосування положень ст. 202 СК України. Згідно зі статтею 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий правовий висновок також викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.

Таким чином, оскільки пенсія позивача не є меншою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої він відноситься, підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує матеріальної допомоги та розмір отримуваної пенсії не забезпечує його потреб на харчування, лікування та того, що ним витрачаються значні кошти на медикаментозне лікування, тощо, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 19, 369, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета