РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі

головуючого судді Геєць Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судового засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання його договором купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання його договором купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця, посилаючись на те, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частки вказаної квартири належить ОСОБА_5 .

Підставою для визначення права власності за позивачем на 1/2 частку вказаної квартири є рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2015 року.

Підставою права власності відповідача ОСОБА_5 на 1/2 частку вказаної квартири є договір дарування від 24.04.2018 року, укладений між ОСОБА_4 (Дарувальник) і ОСОБА_5 (Обдарований).

Відповідно до договору дарування ОСОБА_4 безоплатно передав у власність ОСОБА_5 належну йому на праві власності 1/2 частку вищевказаної квартири. Відповідно до п. 5 договору дарування вартість 1/2 частки квартири становить 147 042 грн.

Позивач вважає, що договір дарування між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є удаваним правочином, оскільки ним приховано реальний договір між вказаними особами - договір купівлі-продажу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним.

З часу її розлучення із ОСОБА_4 , який є колишнім її чоловіком, останній постійно вимагав від неї сплатити йому вартість належної йому частки у власності спірної квартири.

Наприкінці січня 2018 року вона отримала від приватного нотаріуса Салтан В.В. нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 , в якій він, як співвласник квартири, запропонував їй купити у нього належну йому частку квартири за 420 000,00 грн. Оскільки визначена ним ціна частки квартири була вочевидь завищеною, позивач не відповіла ОСОБА_4 на його пропозицію.

Відповідач ОСОБА_5 не є родичем ОСОБА_4 або особою, з якою він перебуває у близьких стосунках, а тому факт безоплатної передачі частки квартири - є нереальним.

Сумісне проживання с ОСОБА_4 на протязі більше ніж 20 років дозволяє позивачу стверджувати і наполягати на тому, що ОСОБА_4 не є тією людиною, яка здатна безкоштовно передати належну йому частку у власності нерухомого майна незнайомій особі.

Бажання ОСОБА_4 отримати за належну йому частку у власності квартири саме грошові кошті, - було і є очевидним.

Позивачу відомо про те, що ОСОБА_4 на відповідних інтернет-сайтах виставляв оголошення про продаж належної йому частки у власності квартири АДРЕСА_1 .

Саме з метою позбавлення позивача переважного права купівлі частки квартири в її спільному володінні, на думку позивача, був укладений договір дарування між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

У разі запропонування позивачу ОСОБА_4 придбати у нього частку квартири вартістю 147 042,00 грн, як зазначено в договорі дарування від 24.04.2018 року, остання скористалась би своїм правом і придбала у ОСОБА_4 належну йому частку у володінні квартирою.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 порушено право позивача переважної покупки частки у праві спільної часткової власності, оскільки відповідачі уклали удаваний правочин, яким було приховано договір купівлі-продажу, вона не реалізувала своє переважне право на придбання частки у спільній власності, яка належала ОСОБА_4 , тому просить:

визнати удаваним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 24.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Наталією Олексіївною, реєстровий номер 1098;

визнати договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 24.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Наталією Олексіївною, реєстровий номер 1098, договором купівлі-продажу;

перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 24.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Наталією Олексіївною, реєстровий номер 1098, з гр-на ОСОБА_5 на ОСОБА_3 ;

стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати в розмірі 528,60 грн. з кожного.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання його договором купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. Також цією ухвалою встановлено учасникам процесу строки для подання заяв по суті справи (а.с. 52).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_6 14.03.2019 року подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24.06.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2018 року у цій справі визнано неподаною та повернуто скаржнику (а.с. 107).

27.12.2018 року на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України позивачем ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду внесена сума вартості частки в майні, що є предметом позовних вимог в розмірі 147 042 грн. (а.с. 71- 74).

25.01.2019 року відповідачем ОСОБА_5 надані письмові заперечення на позов, відповідно до яких останній вважає безпідставними позовні вимоги, оскільки власник майна може розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, воля сторін при укладенні договору дарування була направлена саме на дарування, а не на купівлю-продаж (а.с. 79-80).

31.01.2019 року відповідачем ОСОБА_4 надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 частину квартири за сплату певної грошової суми, не надано доказів, що сторони правочину уклали договір дарування для приховання іншого правочину, який насправді вчинили. Відповідач стверджує, що він передав частину квартиру безоплатно, розпорядився, подарувавши частину квартири, своїм правом власності на свій розсуд, тому права позивача укладанням зазначеної угоди не порушуються ( а.с. 81-83).

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Коваль П.Ю. позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Лучко О.М., заперечувала проти позову, з підстав наведених у запереченнях відповідача ОСОБА_5 на позовну заяву. Пояснила, що договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для його скасування немає. Волевиявлення сторін цього договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи.

З матеріалів справи встановлено, що 19.12.2001 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. в реєстрі за № 4328 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2015 року (справа № 335/13034/14-ц 2/335/208/2015), яке набрало законної сили 13.08.2015 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частку квартири, - задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

18.01.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Салтан В.В. була посвідчена заява ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 про те, що він має намір продати належну йому частку 1/2 квартири АДРЕСА_1 за 420000 грн. грошовим еквівалентом якої за офіційним курсом на момент підписання є 15000 доларів США (а.с. 12).

Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_3 суду пояснила, що зазначену заяву вона отримала, однак відповіді на вказану заяву вона не надсилала у визначений у заяві строк, оскільки вважала, що визначена у цій заяві вартість частки квартири є значно завищеною. Позивач вважає, що визначена у цій заяві вартість частки квартири завищена відповідачем навмисно. Позивач стверджує, що відповідач мав намір саме продати належну йому частку квартири, оскільки до укладання спірного договору, відповідач ОСОБА_4 на сайті оголошень ОЛХ розміщував оголошення про продаж належної йому частки квартири та до укладання договору дарування, неодноразово приходив ріелтер разом з покупцями та оглядали квартиру.

24.04.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейніковою Н.О. за реєстровим 1098, був посвідчений договір дарування, яким ОСОБА_4 (Дарувальник) подарував ОСОБА_5 ( ОСОБА_10 ) 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

Згідно зі ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Отже, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Зазначаючи, що договір дарування є удаваним правочином, позивачка посилалась на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір купівлі - продажу, оскільки до укладання договору дарування відповідач ОСОБА_4 мав намір продати належну йому частку квартири, про що свідчить заява останнього на ім`я позивача про намір продати квартиру та оголошення про продаж частки квартири.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти даного факту заперечували. ОСОБА_4 у письмових запереченнях на позов зазначав, що ним добровільно було укладено договір дарування, умови договору були зрозумілі та роз`яснені нотаріусом.

ОСОБА_5 у відзиві на позов та його представник у судовому засіданні також заперечували факт укладання договору купівлі продажу.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, суд приходить до висновку, що укладаючи договір дарування від 24.04.2018 року ОСОБА_4 діяв за своїм волевиявленням, яке відповідало його внутрішній волі.

Також, суд враховує той факт, що позивач ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного нею правочину та не довела того, що волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало його волі. Не надано доказів того, що відповідачі укладаючи договір дарування частини квартири не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним в той же час просить перевести на неї права покупця за договором, стверджує, що вона має право переважної купівлі 1/2 частин квартири. Проте, відповідно діючого законодавства не можливо здійснювати перевід права покупця при укладання сторонами договору дарування.

З матеріалів справи вбачається, що 18.01.2018 року була посвідчена заява ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 про те, що він має намір продати належну йому частку 1/2 квартири АДРЕСА_1 , договір дарування ОСОБА_4 було укладено 24.04.2018 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Суд вважає, що ОСОБА_4 дотримався порядку щодо права переважної покупки співвласником. У позивача ОСОБА_3 було достатньо часу для надання відповіді на пропозицію ОСОБА_4 щодо переважного права купівлі належної йому частки квартири та оформлення правочину щодо купівлі у ОСОБА_4 належної йому частини спірної квартири, однак ОСОБА_3 необхідних дій для його вчинення не здійснила.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідних доказів, які б підтверджували, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично укладено договір купівлі-продажу, а не договір дарування позивач суду не надала.

Крім того, позивачем не доведено наявності порушень ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України при оформленні оспорюваного договору та порушення її прав.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання угоди удаваною, оскільки договір дарування виражає дійсну волю сторін і укладений у повній відповідності з цивільним законодавством. Позивач ОСОБА_3 не довела, що при укладенні договору дарування відповідачі не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним.

Позивач не надала переконливих доказів того, що сторони спірного договору дарування діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

За наведених обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору дарування удаваним, визнання його договором купівлі-продажу та переведення на позивача прав та обов`язків покупця за цим договором, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його позову, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання його договором купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.03.2020 року.

Суддя: Ю.В.Геєць