Справа № 487/1861/20
Провадження № 2/487/1432/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2020 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Щербини С.В., за участю: - секретаря судового засідання - Гузан Є.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/1861/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ

12.02.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі - ТОВ «ВЕЛЛФІН») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики №130930 від 01.02.2017 року в розмірі 64216,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначили, що між позивачем ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем ОСОБА_1 01.02.2017 року було укладено Договір позики №130930, за умовами якого останньому надано позику в розмірі 1500,00 грн. строком на 10 днів шляхом перерахування коштів на вказаний відповідачем банківський рахунок. В свою чергу, позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою в розмірі, встановленому п.1.5 договору.

Станом на 12.02.2020 року, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 64216,00 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 1500,00 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 31551,00 грн.; заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 31165,00 грн. Вказані обставини послугували підставою для їх звернення до суду з відповідною позовною заявою.

22 липня 2020 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, якою просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що під час укладання кредитного договору від 01.02.2017 року ним не підписувались Умови та Правила надання банківських послуг та з їх змістом він не був ознайомлений. Окрім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, що саме ці умови та правила є складовою ніби то укладеного між сторонами договору. За такого, зазначив, що дані Умови та правила не можуть вважатися складовою кредитного договору. Заперечував щодо стягнення процентів та прострочених процентів за користування позикою в сумі 64216,00 грн. з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені проценти за користування договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Враховуючи вищенаведене, на його думку, позивачем не доведено суму боргу та заявлені позовні вимоги в цілому, що є підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

22 липня 2020 року відповідач надав до канцелярії суду заяву про застосування строку позовної давності. В обґрунтування заявленого клопотання зазначив, що п. 1.3. Договору позики №130930 від 01.02.2017 року визначено строк позики - 10 днів, тобто позика повинна бути повернута в строк до 11.02.2017 року. Наголосив на тому, що з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з відповідним позовом 31.03.2020 року, тобто зі сплавом строків позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечував.

Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, якою просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог, застосувавши строки позовної давності.

Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі (частина перша статті 205 Цивільного кодексу України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 Цивільного кодексу України).

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (абзац другий частини другої статті 639 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб - сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Пунктами 6 і 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено наступні терміни:

- електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору;

- одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Порядок укладення електронного договору визначено статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію», згідно приписів якої пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно частин 12-13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Веллфін» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги з надання у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 2606 від 27 жовтня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі фінансових установ за №16103225 (а.с.6-1).

Порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам, регламентовано Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», затвердженими 27 жовтня 2015 року наказ № 2-1 (надалі - Правила) (а.с.7-13).

У пунктах 4.1, 4.2 Правил встановлено, що заявник, який має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.

Відповідно до пункту 4.8 Правил підтвердженням згоди заявника на отримання позики є направлена на розгляд товариством заявка про надання позики з одночасною перевіркою банківської платіжної картки.

Згідно з пунктом 4.9 Правил дійсність банківської платіжної картки перевіряється за допомогою резервування довільної, заздалегідь невідомої заявнику суми від 1 до 99 копійок та з наступним зазначенням заявником у відповідному полі особистого кабінету точної суми, що була зарезервована. Точну, зарезервовану суму заявник може дізнатися шляхом звернення у банк, який емітував платіжну картку. Заявнику пропонується звернутись у банк, використавши засоби СМС-повідомлень, засоби телефонного зв`язку, тощо.

Відповідність зазначеної суми підтверджує належність рахунку для перерахування позики заявнику та згоду заявника на отримання позики (пункт 4.10 Правил).

Пунктом 6.3 Правил встановлено, що у разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення смс-повідомлення на телефонний номер, зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу, зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню, заявник отримує електронну копію договору позики.

У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті (пункт 6.4. Правил).

Згідно з пунктом 6.8 Правил заявник погоджується на використання у всіх відносинах, що засновані на першому договорі позики та на всіх наступних договорах позики, інших договірних угодах, що можуть бути укладені між заявником та товариством, свого логіну та паролю особистого кабінету як аналог власноручного підпису між товариством та заявником.

Відповідно до пунктів 6.10-6.12 Правил товариство надає позику в порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики, на рахунок банківської платіжної картки, зазначеної в заявці. Перерахування грошових коштів здійснюється в строк не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами. Датою укладання договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.

Згідно з роздруківками заявки з офіційного веб-сайту ТОВ «Веллфін», заявка містить всі ідентифікуючі дані щодо позичальника, а також фото останнього, а отже, 01.02.2017 року ОСОБА_1 у встановленому пунктами 4.1, 4.2. Правил порядку оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки, які відмічені як обов`язкові для заповнення (а.с. 14-17).

Отже, без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у Постанові від 07.10.2020 року по справі №132/1006/19 (провадження №61-1602св20).

Ідентифікація ОСОБА_1 при укладанні договору позики та вхід до особистого кабінету з використанням пароля спростовує посилання відповідача на не ознайомлення його зі змістом діючих на момент укладення Договору позики №130930 від 01.02.2017 року Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН».

В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За такого, суд приходить до висновку про те, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» надано належні та допустимі докази на підтвердження укладення між сторонами договору позики №130930 від 01.02.2017 року.

За умовами вказаного вище договору, ТОВ «ВЕЛЛФІН» надало відповідачу грошові кошти в сумі 1500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності на строк 10 днів, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою (п.1.1., 1.3. Договору).

Згідно п.1.5 договору нарахування процентів за користування позикою проводиться 1,9 процента від суми позики,але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку позики.

Сукупна вартість позики складає 1786,50 грн., проценти за користування позикою складають 286,50 грн. (п.2, Графіку розрахунків до Договору позики №130930 від 01.02.2017 року).

Надання позики було здійснено шляхом перерахування грошових коштів через оператора послуг платіжної інфраструктури - ТОВ ФК «Вей Фор Пей», з яким позивач уклав договір про організацію переказу грошових коштів від 18 травня 2016 року №ВП-180516-3 на картковий рахунок відповідача (а.с.24-26).

Термін для повернення ОСОБА_1 грошових коштів та нарахованих процентів за Договором було встановлено до 11.02.2017 року ( п. 1 Графіку розрахунків до Договору позики №130930 від 01.02.2017 року).

Однак, відповідач у погоджений договором строк, суму кредиту та нараховані проценти за його користування не повернув.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 12.02.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 64216,00 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 1500,00 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 31551,00 грн.; заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 31165,00 грн.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, за положеннями ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд приходить до висновку про наявність підстав для покладення обов`язку на відповідача щодо сплати суми позики у розмірі 1500,00 грн. та задоволення заявлених позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» в даній частині.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, Касаційного цивільного суду у постанові від 08 травня 2019 року у справі №520/16880/14-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18)).

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування, тобто, починаючи з 12.02.2017 року є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Вищенаведене свідчить про те, що в силу ч.9 ст. 10 ЦПК України, позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом лише в межах строку надання позики - з 01.02.2017 року до 11.02.2017 року у розмірі 286,50 грн. За такого з відповідача на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» підлягає стягненню заборгованість за відсотками за користування в сумі 286,50 грн.

Відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до стт.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність за положеннями ст..257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст..265 ч.1 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст..261 ч.5 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із п. 4.2 постанови Пленум Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, оренда плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Оскільки умовами договору між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 , передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що 01.02.2017 року відповідачем було отримано грошові в сумі 1500,00 грн. строком до 11.02.2017 року, тобто право вимоги у ТОВ «ВЕЛЛФІН» виникло 12.02.2017 року, а з відповідним позовом ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулися до суду 12.02.2020 року (згідно відмітки про оформлення поштового відправлення а.с. 29), тобто без пропуску трирічного строку загальної позовної давності.

Суд критично сприймає посилання відповідача на звернення ТОВ «ВЕЛЛФІН» з позовом до суду 31.03.2020 року, оскільки дана дата є датою надходження позовної заяви до суду поштою та датою реєстрації даної позовної заяви за вх. №9977.

Враховуючи вищенаведене заявлені ТОВ «ФЕЛЛФІН» позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФЕЛЛФІН» заборгованості за договором позики №130930 від 01.02.2017 року станом на 12.02.2020 року в сумі 1786.50 грн., з яких: 1500,00 грн. - основний борг; 286,50 грн. - заборгованість по відсоткам.

Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 63,06 грн. (1786.50 грн. - сума задоволених вимог х100% : 64216,00 грн. = 3%; 3% х сума заявлених вимог 2102,00 грн.: 100% = 63,06)

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76,279,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (місцезнаходження: місто Київ, Солом`янський район, вулиця Героїв Севастополя, будинок № 48, ) заборгованість за договором позики №130930 від 01.02.2017 року, в сумі 1786.50 грн., яка складається з наступного: 1500,00 грн. - основний борг; 286,50 грн. - заборгованість по відсоткам.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (місцезнаходження: місто Київ, Солом`янський район, вулиця Героїв Севастополя, будинок № 48, ) витрати по сплаті судового збору в сумі 63,06 грн.

В задоволенні позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками - відмовити.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.В. Щербина