Ухвала

10 березня 2020 року

м. Київ

справа № 465/956/17

провадження № 61-3572ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козія Тараса Васильовича на постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності.

Позов обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до технічного паспорту від 15 грудня 2016 року квартира складається з трьох кімнат житловою площею 40,8 кв. м, загальною площею 67,1 кв. м. У 2016 році з метою покращення житлових умов він прибудував веранду з тильної сторони головного фасаду житлового будинку площею 11,7 кв. м. Вказана прибудова здійснена з дотриманням вимог державних будівельних норм, що підтверджується висновком від 06 грудня 2016 року № 24/11-16 я, не порушує прав та інтересів інших осіб.

Ураховуючи наведене, просив визнати за ним право власності на 1/1 реконструйованої квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,1 кв. м.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні обставини, які б перешкоджали визнати за позивачем право власності на 1/1 реконструйованої квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,1 кв. м.

Рішення суду першої інстанції оскаржила Прокуратура Львівської області.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу прокуратури Львівської області задоволено, рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у ОСОБА_1 відсутні підстави для звернення до суду з позовом про визнання права власності, оскільки в нього не виникло права на збільшення квартири як об`єкту цивільних прав, таке право не є порушене, а відтак й місцевим судом безпідставно здійснено захист його прав шляхом визнання права власності. Земельна ділянка, на якій розташоване самовільно реконструйована квартира, є комунальною власністю, перебуває у віданні Львівської міської ради, яку до участі у справі не залучено. У спірному випадку рішенням суду першої інстанції порушено інтереси держави в особі Львівської міської ради.

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Козія Т. В., у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми статей 129, 131-1 Конституції України, статей 1, 2, 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки прокуратурою не наведено, а судом апеляційної інстанції не перевірено причин, які б перешкоджали захисту інтересів держави суб`єктами владних повноважень - Франківською районною адміністрацією чи Львівською міською радою.

Заявник просить також поновити строк на касаційне оскарження зазначеного судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження мотивоване тим, що копію повного тексту постанови апеляційного суду заявник отримав лише 21 січня 2020 року, на підтвердження чого надає копію вручення поштового відправлення.

Отже, доводи заявника щодо поважності причин пропущення процесуального строку заслуговують на увагу, а тому є підстави для його поновлення.

Водночас у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

У справі встановлено, що прокуратура Львівської області подала апеляційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року.

Скаргу обґрунтовувала тим, що Франківським районним судом м. Львова не враховано відсутності даних про те, що порушене позивачем питання було предметом розгляду компетентного державного органу чи органу місцевого самоврядування, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Позов ОСОБА_1 носить формальний характер, а метою його подання є не визнання права власності, а його набуття - що є неприпустимим, оскільки набуття права власності регулюється окремими правовими нормами. Прокурор зазначав, що метою оскарження ним судового рішення є захист інтересів державши, оскільки позивачем здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці, яка перебуває у віданні Львівської міської ради, якою у свою чергу не вжито заходів до оскарження рішення суду першої інстанції з метою його скасування.

Скасовуючи рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року, апеляційний суд, посилаючись на норми Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», статтю 56 ЦПК України, дійшов висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а оскільки у спірному випадку прокурор належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави, то є підстави для задоволення його апеляційної скарги.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і Верховний Суд, у зв`язку з чим визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги, які в основному зводяться до тверджень про відсутність у прокуратури підстав для оскарження рішення суду першої інстанції.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання прокурором апеляційної скарги, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом чи зі скаргою на судові рішення. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), № 61517/00, 31 березня 2005 року).

Водночас ЄСПЛ зазначає, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, прокурор, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що порушено інтереси держави в особі Львівської міської ради, оскільки створені передумови для вибуття з власності територіальної громади земельної ділянки, на якій здійснено незаконне будівництво. При цьому, орган місцевого самоврядування - Львівська міська рада не вживала будь-яких заходів до оскарження судового рішення з метою скасування рішення місцевого суду, що свідчить про неналежне здійснення радою своїх повноважень, що є підставою для втручання органів прокуратури та здійснення представництва інтересів держави.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження

№ 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці ЄСПЛ (пункт 6.43).

У цій справі підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив невжиття Львівською міською радою заходів до оскарження судового рішення місцевого суду з метою його скасування, що свідчить про неналежне здійснення нею своїх повноважень.

Тому Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що прокурор обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Львівської міської ради.

Заявник посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2018 року у справі 4/166 «б», у якій зазначено, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Проте у названій справі суд погодився з наявністю у прокурора права звертатися до суду із позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Козія Т. В. необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись частиною другою статті 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити представнику ОСОБА_1 - адвокату Козію Тарасу Васильовичу строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козія Тараса Васильовича на постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний