Справа № 206/2703/19
Провадження № 2/175/635/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Кравченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року з Самарського районного суду м. Дніпропетровська до суду надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом для розгляду за підсудністю. ОСОБА_1 в своєму позові просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 листопада 2002 року за реєстровим номером №2-2956 видане Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості); стягнути з відповідача судові витрати.

Адвокат позивачки Кириленко А.В. за ордером про надання правової допомоги ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі.

Адвокат відповідачки ОСОБА_2 за ордером про надання правової допомоги ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні.

Представник третьої особи Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори надав суду лист про розгляд справи без участі представника нотконтори (а.с.27).

Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з матеріалами спадкових справ, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №428 (а.с.5). Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Ще за часи свого життя, ОСОБА_4 склав заповіт за яким земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) заповідав ОСОБА_2 (а.с.94). Заповіт було посвідчено 15 листопада 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. та зареєстрований в реєстрі за №2067. 11 листопада 2002 року ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.107) на земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала спадкодавцю на підставі Сертифікату на право на земельну ділянку частку (пай)серії НОМЕР_2 виданого 22 червня 2000 року (а.с.96).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2003 року було встановлено факт, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.45). На підставі вищевказаного рішення суду, 13 травня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська було внесено зміни до актового запису №1122 від 30 вересня 1992 року про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повторно видано Свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 (а.с.4).

18 червня 2003 року позивачка отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,2 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 1394 кв.м. (а.с.7). Спадковий житловий будинок ОСОБА_4 отримав у спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.6), але своїх спадкових прав не оформив. На момент прийнять спадщини після смерті батька, ОСОБА_1 виповнилося 9 років, тому оформленням спадщини займалась її матір ОСОБА_6 .

07 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.108). Проте, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на спадкове майно земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), що підтверджується постановою державного нотаріуса Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 березня 2019 року (а.с.111). Тому, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх спадкових прав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15.

Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачці ОСОБА_1 виповнилося 9 років, тому оформленням спадщини займалась її законний представник матір ОСОБА_6 . Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно не охоплене заповітом, на ім`я позивачки було видано через 7 (сім) місяців після видачі Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Таким чином, законний представник малолітньої ОСОБА_1 достеменно знала про існування заповіту на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується змістом заяви від її імені до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с.73), в якій чітко вказано про наявність заповіту посвідченого 15.11.2000 року приватним нотаріусом Гула В.Л. за реєстровим номером №2067 та відкриття спадкової справи №331/02. Більше того, в 2010 році ОСОБА_1 виповнилося 18 років і відповідно до норм ст. 25 ЦК України набула повної цивільної правоздатності, а тому мала право особисто від свого імені звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав. Однак, таке звернення до суду відбулося у 2019 році, фактично через 9 (дев`ять) років після досягнення повноліття, та більш ніж через 16 років після видачі оспорюваного Свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 1241 ЦК України, передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні не працездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та не працездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки,яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкуваннях», визначено, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

Згідно п. 5.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що ч. 1 встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, встановлено, що нотаріусом було дотримано вимоги чинного законодавства в частині врахування всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування за відсутністю заповіту спадкодавця, та повідомлено спадкоємця за законом про наявність заповіту.

Позивачка виявила бажання успадкувати майно в порядку спадкування за законом після смерті батька: земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) і зазначила, що вона має право на спадкування земельної ділянки в цілому, а її спадкове право не визнається відповідачкою.

Згідно ст. 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка).При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку.

З викладених норм ЦК УРСР в редакції 1963 року вбачається, що право на обов`язкову частку у спадщині не можна віднести ні до спадкування як за законом, так і за заповітом.

Право на обов`язкову частку, це встановлений матеріальний захист, закріплений нормою права за конкретним колом осіб, а тому, незалежно від строку, неможливо відмовитись від обов`язкової частки в користь будь-кого в порядку визначеному ст. 553 ЦК УРСР 1963 року. Дана норма не носить і примусовий - зобов`язальний характер. Питання реалізації даного права належить особі, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, шляхом подання заяви в нотаріальну контору щодо видачі їй свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині. Таким чином, у випадку якщо розмір обов`язкової частки розраховується за нормою ст. 363 ЦК України в редакції від 1963 року, її розрахунок повинен виглядати наступним чином: загальний обсяг спадкового майна поділений на кількість спадкоємців першої черги по закону та помножений на 2/3 частини. Тобто для визначення ідеальної обов`язкової частки спадкового майна слід враховувати охоплене та неохоплене заповітом майно у його сукупності, а не відносно кожного об`єкта спадкування окремо. При цьому позивачка має право претендувати на виділення частки із заповідальної відповідачці земельної ділянки лише у тому випадку, якщо інше не заповідальне їй майно у сукупності є меншим, ніж її обов`язкова частка.

З матеріалів справи вбачається, що ні законний представник позивачки ні сама позивачка ОСОБА_1 досягши повноліття, заяву про видачу свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в нотаріальну контору не подавали. В обґрунтування позовних вимог, позивачкою не надано суду переконливих доказів, які вказували б на порушення спадкових прав, ОСОБА_1 фактично тільки підтвердила відмову від оформлення обов`язкової частки.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Постановою Верховного Суду України від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17 встановлено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Так, звертаючись до суду з позовною заявою ОСОБА_1 вказувала, що про порушення свого права, вона випадково дізналася у 2019 році. Доводи позивачки фактично не мають будь-яких документальних підтверджень та носять суб`єктивний характер. Відповідачка в своєму відзиві вказала на наслідки спливу строку звернення ОСОБА_1 до суду. Доводи відповідача щодо обізнаності позивачки про спадкове майно, також фактично не мають будь-яких документальних підтверджень та носять суб`єктивний характер. Інших належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджували чи спростовували доводи сторін, до суду не надано. Таким чином, судом встановлено порушення позивачем процесуального строку звернення до суду з даними позовом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16, 256, 257, 261, 1218, 1241 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 19, 76-82, 141, 206, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.