КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9177/2020
Справа № 754/4843/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на ухвалу Деснянського районного суду міста Києвав складі судді Панченко О.М., постановлену в м. Київ 30 квітня 2020 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського Олександра Володимировича, заінтересовані особи боржник ОСОБА_1 , стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кошарський О.В. звернувся до суду із даним поданням, просив тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого листа, виданого Солом`янським районним судом м. Києва від 08 травня 2015 року № 760/18670/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» заборгованості по кредитному договору № 2707/0207/91-005 від 21 лютого 2007 року в розмірі 623849,88 грн.

Посилався на те, що з 11 грудня 2019 року на виконанні у нього знаходиться виконавче провадження № 60860166 з виконання вказаного виконавчого листа, 12 грудня 2019 року копію постанови про відкриття виконавчого провадження направлено на адресу боржника, а 28 січня 2020 року боржник особисто на прийомі у приватного виконавця ознайомився з виконавчим провадженням, однак у строки, встановлені приватним виконавцем, самостійно рішення суду боржником не виконано, із заявами про продовження строку виконання боржник також не звертався. Таким чином, володіючи інформацією про примусове виконання судового рішення, яке з 2015 року не виконується, ОСОБА_1 ухиляється від його виконання.

Виконавцем встановлено, що за боржником відсутнє на праві власності рухоме та нерухоме майно, на рахунках в банківських установах недостатньо коштів для задоволення вимог стягувача, боржник ніде не працює та не отримує пенсії. Разом з тим, на запит приватного виконавця Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано відповідь про те, що ОСОБА_1 в період з 01 листопада 2015 року по 09 лютого 2020 року перетинав державний кордон України 96 разів. Вказував, що про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити про невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року подання залишено без задоволення.

Стягувач ТОВ «Вердикт Фінанс», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року та задовольнити подання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладав доводи подання приватного виконавця, вказував, що на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, вже відбувся і об`єктивно наявний, що вбачається з матеріалів виконавчого провадження.

Таким чином, судом не надано належної оцінки доказам того, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язання, а також доказам того, що приватним виконавцем вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боржником суми боргу, що потягло за собою постановлення оскаржуваної ухвали.

Вказував, що практика Європейського суду з прав людини однозначно свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд є виконання остаточного судового рішення, та посилався на узагальнення Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01 лютого 2013 року та висновки щодо застосування норм права Верховного Суду України в постанові від 01 жовтня 2014 року по справі № 6-123цс14, від 23 вересня 2015 року по справі № 6-716цс15.

Зазначав, що «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання і це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Від боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому боржник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що строк пред`явлення виконавчого листа № 760/18670/14-ц до виконання сплив 17 лютого 2016 року, але у порушення вимог закону приватний виконавець Кошарський О.В. за спливом чотирьох років прийняв виконавчий лист та відкрив виконавче провадження.

У даному випадку ОСОБА_1 не ухилявся від виконання зобов`язань, бо взагалі не знав про них, водночас у нього немає майна і доходів, а на єдиний рахунок у АТ «ПриватБанк», як виявилось з матеріалів справи, накладено арешт.

Зазначав, що за вказаних обставин, а також враховуючи те, що необізнаність про наявність виконавчого провадження, відсутність доказів ухилення ОСОБА_1 від покладених на нього обов`язків самі по собі виключають можливість ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, суд першої інстанції, розглядаючи подання, прийшов до цілком законного та вмотивованого висновку про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 вчиняє дії та (або) бездіяльність, які свідчать про ухилення від виконання рішення чи роблять неможливим або ускладнюють його виконання, а відтак - відмовив у задоволенні подання і тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

ТОВ «Вердикт Фінанс» направило відповідь на відзив на апеляційну скаргу, вважаючи його необґрунтованим, просило його відхилити, а апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Залишаючи без задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського О.В. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2019 року ТОВ «Вердикт Фінанс» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського О.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження, в якому просило прийняти до виконання виконавчий лист, виданий Солом`янським районним судом м. Києва від 08 травня 2015 року за № 760/18670/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» заборгованості за кредитним договором в розмірі 623849,88 грн. (а. с. 4).

На а. с. 5 знаходиться копія виконавчого листа, виданого Солом`янським районним судом м. Києва від 08 травня 2015 року за № 760/18670/14-ц, із строком пред`явлення до виконання 1 рік.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського О.В. від 11 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 60860166, зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (а. с. 6 - 7).

На а. с. 6 міститься копія супровідного листа від 11 грудня 2019 року про направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 11 грудня 2019 року, винесену при примусовому виконанні виконавчого листа № 760/18670/14-ц від 08 травня 2015 року, із копією фіскального чеку Укрпошти про його відправлення, зокрема на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

12 грудня 2019 року приватним виконавцем направлено лист на адреси 16 банківських установ із вимогою надати інформацію про номери рахунків, залишки коштів, арешт коштів, зупинення видаткових операцій на рахунках боржника ОСОБА_1 (а. с. 8).

Постановою від 12 грудня 2019 року приватним виконавцем з метою забезпечення реального виконання рішення накладено арешт на кошти боржника у ВП № 60860166 (а. с. 9).

На а. с. 10 знаходиться копія розписки ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 28 січня 2020 року.

Листом Головного центру обробки спеціальної інформації від 14 лютого 2020 року приватному виконавцю надано інформацію про перетинання державного кордону України ОСОБА_1 з 01 листопада 2015 року по 19 квітня 2018 року (а. с. 13).

На а. с. 15 - 24 знаходяться копії листів банківських установ про залишення без виконання постанови про арешт коштів боржника в зв`язку із відсутністю рахунків.

Згідно відповіді на запит приватного виконавця до Пенсійного фонду України, відомості щодо останнє місце роботи ОСОБА_1 та отримання ним пенсії відсутні (а. с. 27).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду».

У справі «Soering vs UK» від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань, апеляційний суд враховує наступне.

Аналіз ст. 441 ЦПК України свідчить про те, що «ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням» слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Відповідно до роз`яснень Верховного суду України від 01 лютого 2013 року, викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

При цьому саме невиконання боржником зобов`язань протягом строку, наданого приватним виконавцем для добровільного виконання рішення суду, або неподання ним приватному виконавцю декларації про доходи, якщо відсутність доходів у боржника виконавцем встановлена самостійно, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків і на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що виконавцем встановлена відсутність у боржника належного йому на праві власності рухомого та нерухомого майна, на рахунках в банківських установах недостатньо коштів для задоволення вимог стягувача, боржник ніде не працює та не отримує пенсії, а отже доводи апеляційної скарги, що на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, вже відбувся і об`єктивно наявний, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може прийняти посилання стягувача в апеляційній скарзі на узагальнення Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01 лютого 2013 року та висновки щодо застосування норм права Верховного Суду України в постанові від 01 жовтня 2014 року по справі № 6-123цс14, від 23 вересня 2015 року по справі № 6-716цс15, оскільки ними не спростовуються правильні висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

Приватним виконавцем не надано суду належних та достовірних доказів, які б свідчили про ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків, що боржник мав можливість сплатити стягувачу кошти, але свідомо не виконував належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам надав належну оцінку й прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Будь-яких доказів, які б давали підстави вважати, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, не виконавши зобов`язання, та доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення - виконавцем суду не надано.

Дані щодо перетину боржником державного кордону України не є доказом його ухилення від виконання рішення суду та про наміри залишити Україну з метою ухилення від виконання рішення суду, оскільки право на вільне пересування гарантоване Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду першої інстанції та не можуть бути підставою для її скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 01 жовтня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.