Номер провадження: 22-ц/813/1182/20
Номер справи місцевого суду: 521/9042/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2010 року належить 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 69,2 кв. м. у тому числі житловою площею 43,9 кв.м. 14 вересня 2010 року її право власності на 3/4 частини вказаного домоволодіння було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН». Інша 1/4 частина домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2006 року відповідачу.

Позивач зазначала, що у 2016 році, вона як співвласник 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 намагалася вселитися у житлові приміщення спірного домоволодіння, однак їй не вдалося це зробити, оскільки відповідач вчиняє перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй частиною домоволодіння.

Стверджувала, що на даний час в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за її позовом до відповідача про виділення частки із спільної часткової власності, яка до теперішнього часу не розглянута, оскільки відповідач навмисно затягує судовий процес.

Посилаючись на порушення своїх прав як співвласника домоволодіння, позивач просила суд першої інстанції вселити її до житлових та нежитлових приміщень домоволодіння АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача не перешкоджати їй у користуванні житловими та нежитловими приміщеннями домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом вселення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року позов задоволено частково.Вселено ОСОБА_2 у 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , які належать їй на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 березня 2010 року. Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні 3/4 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 , які належать їй на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 березня 2010 року. В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю, ухвалите нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що у ОСОБА_2 наявне інше нерухоме майно у м. Тирасполь у Молдові.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Позивачу на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2010 року належить 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 69,2 кв. м., у тому числі житловою площею 43,9 кв.м. (т. 1, а.с. 10-11).

14 вересня 2010 року право власності ОСОБА_2 на 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 69,2 кв. м. у тому числі житловою площею 43,9 кв.м. було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН».

26 квітня 2017 року право власності ОСОБА_2 на 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 69,2 кв. м. у тому числі житловою площею 43,9 кв.м. було зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що підтверджується інформацією Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 грудня 2018 року (т.1, а.с. 163-165).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12 липня 2018 року позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т АДРЕСА_2 , а.с.102).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 належить на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2006 року 1/4 частина домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 9).

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України Одеській області від 03 червня 2018 року, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований в домоволодінні АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 25, 88).

ОСОБА_1 перебуває з ОСОБА_3 в шлюбі, зареєстрованому 09 лютого 2017 року Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 212, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1, а.с. 91).

В період шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (т. 1, а.с. 89, 90).

З матеріалів справи вбачається, що разом з відповідачем та його дружиною у спірному будинку зареєстровані та проживають їх діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи (т. 1, а.с. 71, 72).

З матеріалів цивільної справи №521/21494/16-ц, копії яких були надані представником відповідача через канцелярію суду вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки зі спільної часткової власності.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2016 року по справі №521/21494/16-ц відкрито провадження та призначено судове засідання (т. 1, а.с. 118).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2017 року по справі №521/21494/16-ц була призначена будівельна-технічна експертиза (т. 1, а.с. 119-120).

Відповідно до технічного паспорту, складеного КП «ОМБТІ та РОН» від 05 березня 2010 року домоволодіння АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат площею 8,5 кв.м., 8,4 кв.м., 27,0 кв.м., двох коридорів площею 8,4 кв.м., 4,7 кв.м., кухні площею 7,9 кв.м., санвузла площею 4,3 кв.м. (т. 1, а.с. 139-141).

Зі змісту висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи по цивільній справі №521/21494/16-ц вбачається, що експертом пропонується один можливий варіант розподілу домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1, а.с.142-161).

Оскільки, рішення по цивільній справі №521/21494/16-ц (пр. №2/521/2044/17) не винесено, то у суду першої інстанції була відсутня можливість вселити позивачку до усіх житлових та нежитлових приміщень будинку АДРЕСА_1 .

Разом з тим, суд першої інстанції вірно вважав, що дані обставини не є перешкодою співвласнику користуватися своєю часткою у праві власності.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За положеннями частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до частин 1,3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Вирішуючи спір про визначення порядку користування житловим приміщенням, що належить особам на праві спільної часткової власності, суд повинен перевірити, яка частина житлової площі належить кожному із співвласників, встановити ідеальну частку кожного із них, з`ясувати, чи можливо виділити ці частки їм у користування та чи відповідає частка, виділена кожному із співвласників, його частці у спільному майні та чи не порушуються при цьому права співвласників на їхні частки у спільному майні.

Оскільки позивач з вимогами щодо визначення порядку користування житловим приміщенням не зверталася, то суд першої інстанції вірно не розглядав питання щодо виділення позивачці її частки у користування.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач у встановленому законом порядку набула право власності на 3/4 частини спірного домоволодіння, зареєструвала своє право власності належним чином, та має право користуватися своєю часткою.

З матеріалів справи вбачається, що сторони неодноразово зверталися до правоохоронних органів із різними заявами, якими було встановлено відсутність кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 16,17, 31-43).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що права ОСОБА_2 як законного співвласника щодо володіння та користування належною їй частиною спірного домоволодіння відповідно до її частки у праві спільної часткової власності порушені та підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме шляхом вселення до її частини спірного домоволодіння та зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди у здійсненні такого права.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, вимоги позивача щодо вселення її до житлового будинку та усунення перешкод у користуванні будинком, в частині, яка належать їй на праві власності є правомірними та відповідають вимогам діючого законодавства.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Щодо доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає наступне.

Колегією суддів було зроблено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 .

Так з вищевказаної Інформації вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належить 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 , іншого нерухомого майна на території України немає.

Таким чином, ОСОБА_2 як громадянка України не має іншого нерухомого майна на території України, крім 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 , а тому доводи щодо наявності майна у м. Тирасполі не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, так як не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 березня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко