КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/3529/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12633/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Леонтюк Л.К., у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив з урахування збільшення позовних вимог стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 556 768 грн. 52 коп., з яких: 333 564 грн. 48 коп. - заборгованість по основній сумі боргу, 94 088 грн. 04 коп. - заборгованість по відсотках, 90 246 грн. 07 коп. - пеня та 38 869 грн. 93 коп. - інфляційні втрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29 грудня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № -2, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 385 000 грн. 00 коп. строком погашення до 10 грудня 2019 року включно зі сплатою 21 % річних.

06 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договір відступлення права вимоги № 16, згідно якого банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором.

Зазначав, що відповідач не сплатила суму заборгованості за договором про іпотечний кредит, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку просив стягнути (т. 1 а.с. 1-3, 196-197).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позову, застосувати положення ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки (пені) (т. 1 а.с. 52-58, 206-208, т. 2 а.с. 1-6).

У травні 2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування позовної давності (т. 2 а.с. 36).

У серпні 2018 року позивач подав відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т. 2 а.с. 48-51).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року, згідно договору відступлення права вимоги № 16 від 06 лютого 2015 року, яка станом на 22 листопада 2017 року становить 372 434 грн. 41 коп. та складається із: 333 564 грн. 48 коп. - основна сума боргу; 38 869 грн. 93 коп. - інфляційні втрати. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 586 грн. 52 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 71, 73-80).

Не погодившись з рішенням районного суду, 04 жовтня 2018 року голова правління Державної іпотечної установи Камуз А.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив змінити рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру заборгованості по пені та заборгованості по відсоткам, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи за договором про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року, стягнувши заборгованість по пені у розмірі 90 246 грн. 07 коп. та заборгованість по відсоткам 94 088 грн. 04 коп., а в іншій частині рішення залишити без змін (т. 2 а.с. 83-86).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що Державна іпотечна установа є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію від 29 березня 2005 року, а тому має право на нарахування та стягнення заборгованості по пені та заборгованості по відсоткам. У суді першої інстанції представником позивача було наголошено на тому, що інформація про належність до фінансових установ є загальнодоступною та міститься на офіційному веб-сайті, однак судом першої інстанції даний факт проігноровано. Внаслідок неповного з`ясування обставин справи позивача було позбавлено права на стягнення з відповідача пені та відсотків за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначала, що Державна іпотечна установа не надавала до суду першої інстанції підтвердження факту її внесення до Державного реєстру фінансових установ. Зазначала, що такі докази не повинні прийматись судом апеляційної інстанції у зв`язку з відсутністю обґрунтування об`єктивної неможливості їх подання до суду першої інстанції. Вказувала, що вартість прав вимоги визначена на момент передачі таких прав - укладення договору про відступлення права вимоги, а тому Державна іпотечна установа має право вимагати сплати суми заборгованості та нарахованих відсотків і пені виключно на дату набрання чинності договору. Також наголошувала на правових позиціях Верховного Суду про те, що якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право вимоги на дострокове погашення кредиту, з цього моменту припиняється нарахування процентів, а позичальник зобов`язаний сплачувати суми, передбачені ст. 625 ЦК України. Звертаючись з позовом, позивач реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, а тому не підлягають стягненню прострочені відсотки за користування кредитом. В частині, що стосується стягнення пені, наголошувала, що вимога про її стягнення заявлена поза межами строку позовної давності. Також вказувала, що нарахування, здійснені позивачем є недостовірними, а розрахунок наданого кредиту повинен відраховуватись із суми 380 040 грн. 28 коп., оскільки нею було сплачено комісію за надання кредиту в сумі 4 959 грн. 72 коп. Таким чином, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с. 130-147).

Представник Державної іпотечної установи Тодосієнко В.М. подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що статус фінансової установи міг бути підтверджений за допомогою даних, що містяться в мережі Інтернет, про що була зроблена відповідна заява в суді першої інстанції, що було проігноровано. Тому докази, долучені до апеляційної скарги, надані правомірно (т. 2 а.с. 150-154).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2019 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість у розмірі 493 137 грн. 52 коп., що складається з: основної суми боргу 333 564 грн. 48 коп.; несплачених відсотків за користування коштами 94 088 грн. 04 коп.; пені за прострочення сплати платежів по кредиту 26 615 грн. 07 коп.; інфляційних втрат 38 869 грн. 93 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи 7 396 грн. 95 коп. за розгляд справи судом першої інстанції, 8 203 грн. 33 коп. судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 164-168).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - Лелеки Г.О. про зупинення виконання судового рішення відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 244-248).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення районного суду в частині стягнення із відповідачки на користь позивача 333 564 грн. 48 коп. основної суми боргу і 38 869 грн. 93 коп. інфляційних втрат сторони не оскаржували.

Таким чином, апеляційний суд переглянув законність і обґрунтованість рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року лише в частині відмови у стягненні з відповідачки заборгованості по пені та відсоткам за договором про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Подольський А.Ю. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Лелека Г.О. заперечувала проти скарги і просила її відхилити. Відповідачка ОСОБА_1 до суду не прибула, була сповіщена належним чином, факт належного сповіщення відповідачки про розгляд справи судом підтвердила її представник - адвокат Лелека Г.О. про що свідчить розписка, протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 18-21).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення відсотків і пені, виходив з того, що Державна іпотечна установа за своїм правовим статусом не відноситься ані до юридичних осіб, що мають статус фінансових установ, ані до фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави стягнення інших виплат з відповідача, окрім тих, які вказані у договорі про відступлення права вимоги, тобто заборгованості за тілом кредиту, за відсотками і за комісією.

З такими висновками суду колегія суддів не погодилась з наступних підстав.

Судом встановлено,що 29 грудня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № -2, за умовами якого Банк надав їй у кредит грошові кошти в сумі 385 000 грн. 00 коп., строком погашення не пізніше 10 грудня 2019 року, включно зі сплатою процентів 16,3 % річних за користування кредитом, що встановлюється кредитором з дня підписання договору та діє до настання одного з випадків, передбачених п.п. 1.1.2. цього договору, з настанням якого процентна ставка встановлюється у розмірі 21 % річних, що встановлюється з дня отримання кредитором від Державної іпотечної установи документів, що свідчать про відмову від набуття права вимоги за цим договором або з дня зворотного відступлення прав вимоги за цим договором Державною іпотечною установою (т. 1 а.с. 6-15).

06 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Київська Русь» був укладений договір відступлення права вимоги № 16, згідно якого Банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит та Іпотечним договором (т. 1 а.с. 18-21).

З платіжного доручення № 3490 від 10 лютого 2015 року вбачається, що Державна іпотечна установа сплатила 378 583,33 грн. за договором відступлення права вимоги від 06 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 86).

Як вбачається з повідомлення № 879/29 від 09 лютого 2015 року ОСОБА_1 отримала особисто 12 лютого 2015 року повідомлення про відступлення права вимоги Державній іпотечній установі (т. 1 а.с. 104, 105).

Згідно довідок про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит № -2 29 грудня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 перед Державною іпотечною установою складала станом на 28 грудня 2015 року 358 110,31 грн. (основна сума боргу 333 564,48 грн., прострочені відсотки 20 545,75 грн., пеня 3 372,73 грн., інфляційні втрати 627,35 грн.), станом на 11 липня 2016 року борг складав 418 105,67 грн. (333 564,48 грн., прострочені відсотки 45 859,53 грн., пеня 20 034,58 грн., інфляційні втрати 18 647,08 грн.), станом на 22 листопада 2017 року заборгованість складала 556 768,52 грн. (основний борг 333 564,48 грн., прострочені відсотки 94 088,04 грн., пеня 90 246,07 грн. та інфляційні втрати 38 869,93 грн.) (т. 1 а.с. 5, 80-81, 96-97).

З розрахунку заборгованості станом на 22 листопада 2017 року вбачається, що пеню та інфляційні втрати розраховано за період з вересня 2015 року по листопад 2017 року.

Таким чином, позичальник порушила умови договору кредиту, не здійснює повернення отриманого кредиту зі сплатою процентів за його користування та інших платежів, передбачених договором в строки, визначені у договорі.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Суд першої інстанції вказуючи на те, що Державна іпотечна установа за своїм правовим статусом не відноситься ані до юридичних осіб, що мають статус фінансових установ, ані до фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, не визначився з правовим статусом юридичної особи, що призвело до помилкових висновків.

Як було встановлено, 06 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Банком був укладений договір відступлення права вимоги № 16, згідно якого Банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором (т. 1 а.с. 18-21).

Жодних застережень щодо обсягу прав вимоги даний договір не містить.

Тобто до нового кредитора у повному обсязі перейшли права та обов`язки за іпотечним договором, зокрема і право нарахування та стягнення заборгованості по відсотках та пені.

За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державна іпотечна установа це державна організація, до видів діяльності якої віднесено, зокрема 64.92 - інші види кредитування.

Основною метою діяльності установи відповідно до її Статуту є рефінансування іпотечних кредиторів (банків і небанківських фінансових установ, які провадять діяльність з надання забезпечених іпотекою кредитів) за рахунок коштів, що надійшли від розміщення цінних паперів, сприяння подальшому розвитку ринку іпотечного кредитування та будівництва, забезпечення реалізації державних програм щодо забезпечення житлом громадян України.

Предметом діяльності установи є, зокрема, придбання, відчуження та здійснення інших операцій з активами, зокрема іпотечними, відповідно до законодавства, надання фінансових кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечене, зокрема, іпотечними активами. Установа набуває статусу фінансової установи з моменту внесення її до Державного реєстру фінансових установ.

Жодних обмежень ані за даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ані за Статутом, інформація з яких є у відкритому загальному доступі, в частині ведення фінансової діяльності, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи, зазначені ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд не може приймати нові докази які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки дані з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є загальнодоступними в мережі Інтернет, а отже відсутня необхідність дослідження доказів, долучених до апеляційної скарги.

Відповідно до довідки про стан заборгованості ОСОБА_1 станом на 22 листопада 2017 року, нарахування здійснювалось у відповідності до встановлених договором про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року умов.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність прав нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та пеню за прострочення сплати платежів є помилковим.

Доводи ОСОБА_1 про те, що Державна іпотечна установа має право на стягнення суми заборгованості - вартості права вимоги, виключно на дату набрання чинності договором про відступлення права вимоги, колегія суддів відхилила, оскільки вони суперечать змісту договору про відступлення права вимоги № 16 від 06 лютого 2018 року, згідно якого Банк передав позивачу всі права вимоги за Договором про іпотечний кредит та іпотечним договором (т. 1 а.с. 18-21).

Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 серпня 2020 року зазначив, що судом не перевірено чи був дотриманий обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, та які права й обов`язки мали сторони таких відносин при укладенні та виконанні умов кредитного договору. Також не перевірено доводи відповідача щодо звернення до суду Державної іпотечної установи з вимогами про дострокове стягнення заборгованості, оскільки загальна сума наданого відповідачу у грудні 2014 року кредиту становить 385 000,00 грн., відповідачем здійснювались платежі за кредитом, а звертаючись до суду у лютому 2016 року позивач просив стягнути основну суму боргу у розмірі 333 564 грн. 48 коп. Таку ж суму основного боргу позивач просив стягнути і збільшуючи позовні вимоги у грудні 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки , що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Колегія суддів на виконання вказівок Верховного Суду дослідила зміст договору, наявні в матеріалах справи докази, перевірила доводи сторін зазначила наступне.

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

З матеріалів справи вбачається, що кредит надавався відповідачу на поліпшення житлових умов, тобто є споживчим.

Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави вважати, що ч. 10 ст. 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, суд має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19).

Згідно з випискою про рух коштів за кредитом ОСОБА_1 останній платіж на погашення кредиту нею було здійснено 05 серпня 2015 року. При цьому кредитором в розрахунку заборгованості враховані здійснені відповідачкою платежі на погашення заборгованості за період з 10 лютого до 05 серпня 2015 року (т. 1 а.с. 239-240 т. 2 а.с. 22-29).

Інших доказів сплачених грошей до суду не надано, вказані обставини підтвердила в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Лелека Г.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 18-19).

Оскільки ОСОБА_1 припинила погашати заборгованість за договором з вересня 2015 року, платежів не здійснювала, тобто більш ніж 3 місяці та перевищила сумою заборгованості суму кредиту більше як на 10 %, тому позивач - Державна іпотечна установа звернувшись до суду із зазначеним позовом дотримав положень ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому строк виконання кредитних зобов`язань за договором від 29 грудня 2014 року настав 10 грудня 2019 року, тобто під час розгляду справи судом відповідач мала погасити заборгованість у зв`язку із закінченням строку кредитування і повернути кредиторові зазначені гроші у повному обсязі.

При цьому, встановивши, що строк виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит на час розгляду справи судом є таким, що настав, відмова у задоволенні позовних вимог з підстав недотримання кредитором права на дострокову вимогу повернення кредиту свідчило б про прояв національним судом надмірного формалізму, враховуючи те, що районним судом встановлена наявність шестимісячної заборгованості, яка на час звернення позивачем до суду з зазначеним позовом складала більше ніж 10 % суми кредиту.

Оскаржуваним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року, яка станом на 22 листопада 2017 року становить 372 434 грн. 41 коп. та складається із: 333 564 грн. 48 коп. - основна сума боргу; 38 869 грн. 93 коп. - інфляційні втрати (т. 2 а.с. 71, 73-80).

Рішення районного суду в частині стягнення боргу за тілом кредиту та інфляційних втрат сторони не оскаржували.

Відповідно до розрахунку, наданого Державною іпотечною установою, станом на 22 листопада 2017 року прострочені відсотки за користування кредитом становлять 94 088 грн. 04 коп., пеня 90 246 грн. 07 коп., які позивач просив стягнути на свою користь із відповідачки.

Жодних власних розрахунків ОСОБА_1 не наведено, як не надано належних доказів погашення спірної заборгованості.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10 цс 18).

Оскільки з позовом до суду Державна іпотечна установа звернулася 19 лютого 2016 року, розмір процентів за користування кредитом має розраховуватися до цієї дати.

З виписки про рух коштів за кредитом ОСОБА_1 вбачається, що з лютого 2015 року по серпень 2015 року вона погашала кредитну заборгованість, у тому числі й відсотки за користування кредитом. Перевіривши розрахунок, а саме перераховані позивачем відсотки та зараховані кошти, сплачені відповідачем в погашення відсотків за користування кредитом на суму 29 516,86 грн., вбачається, що за вказаний період заборгованість зі сплати відсотків нею була погашена (т. 1 а.с. 239-240).

Так, за період з 11 вересня 2015 року по 19 лютого 2016 року згідно розрахунку заборгованості підлягала сплаті сума відсотків за користування кредитом у розмірі 31 090 грн. 04 коп., яка підлягає стягненню з відповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції навів здійснений розрахунок відсотків за іпотечним договором за період з 11 вересня 2015 року по 19 лютого 2016 року за формулою: 333 564 грн. 48 коп. ? 21 % / 100% ? 162 / 365 днів). Строк позовної давності в частині вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами позивачем не пропущений.

Водночас, слід зазначити про те, що ОСОБА_1 заявила про застосування строків позовної давності в один рік, в частині стягнення пені (т. 2 а.с. 5), що заслуговує на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Так, відповідно до розрахунку пені, заявленої до стягнення, з урахуванням збільшених позовних вимог станом на 22 листопада 2017 року, період нарахування пені розпочинається з 11 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 237-238).

Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом 19 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 23).

Водночас, звертаючись з заявою про збільшення розміру позовних вимог, позивач не обмежився нарахуваннями в межах строку позовної давності, продовжив нараховувати пеню по 22 листопада 2017 року, що суперечить положенням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України про те, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з урахуванням заявленої ОСОБА_1 заяви про застосування позовної давності, вважає, що розрахунковий період, за який підлягає стягненню пеня повинен бути застосований в межах строку позовної давності в один рік, а саме з 11 вересня 2015 року по 12 вересня 2016 року, тому стягненню підлягає сума пені у розмірі 26 615 грн. 07 коп.

Зважаючи на викладене, ст. 263, п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішення районного суду не може бути визнано законним і обґрунтованим в частині відмови у стягненні пені та відсотків, підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті заявлених вимог.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та пенею та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Державної іпотечної установи (код ЄДРПОУ - 33304730) заборгованість за договором про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року за пенею у сумі 26 615 грн. 07 коп. та за процентами у сумі 31 090 грн. 04 коп.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 16 жовтня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова