Справа № 653/3283/19
Провадження № 2/653/53/20
16 вересня 2020 року
Генічеський районний суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Берлімової Ю.Г.
за участю секретаря Карпенко І.Д.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника третьої особи Малецького Я.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Гринечко Сергій Богданович до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
Адвокат Гринечко Сергій Богданович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позов мотивує тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Вказує, що власниця почала користуватися будинком у 2009 році та дізналась, що в ньому зареєстровані особи, що не являються членами її родини, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Наголошує на тому, що вказані особи ніколи не проживали в будинку, а постійно проживають у АДРЕСА_2 .
Факт реєстрації відповідачів у будинку, належному позивачу створює для неї перешкоди у вільному користуванні належним їй майном, зумовлює додаткові витрати за комунальні послуги, які враховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб та створює перешкоди в отриманні соціальних пільг.
У зв`язку із цим, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гринечко С.Б. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просять суд задовольнити позов.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явились, від них не надійшло повідомлення про причину неявки, суд ухвалив, слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідачів, згідно ст. 280 ЦПК України.
Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області Малецький Я.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки в ході перевірки служба встановила, що вона та її матір ОСОБА_3 орендують житло у м. Запоріжжя та не мають власного житла. За таких обставин, в своєму висновку служба прийшла до висновку, що втрата нею права користування житлом є недоцільним та не відповідає інтересам дитини.
Суд, вислухавши позивача та її представника, представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на яке було набуте нею на підставі договору дарування від 08 лютого 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Сочинською Л.С., відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала житловий будинок ОСОБА_1 . Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 червня 2005 року.
Звернення позивача до суду зумовлене тією обставиною, що почавши користуватись будинком, вона дізналась про наявність зареєстрованих у ньому осіб, реєстрація яких створює для неї перешкоди та додає додаткових витрат.
З огляду на вказане та те, що відповідач ОСОБА_3 вже більше 20 років не мешкає у належному їй будинку та постійно проживає із доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в іншому місті, вважає, що її права, як власника, повинні бути захищенні шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні її власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловий будинком.
Надаючи оцінку вказаному суд зазначає наступне.
Факт реєстрації відповідачів у належному позивачу будинку підтверджується довідкою № 1450, виданою 06 травня 2019 року начальником відділу ведення реєстру територіальної громади міста, згідно до якої у буд. АДРЕСА_1 , зокрема, зареєстровані ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.
У відповідності до відомостей, що містяться в акті депутата міської ради ОСОБА_7 щодо обстеження матеріально-житлових умов від 11 червня 2019 року, відповідачі прописані у будинку, належному позивачу, але фактично проживають у АДРЕСА_2 . Вказані обставини були встановленні депутатом на підставі показань сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідачі по справі являються родичами позивача, що підтверджується й поясненнями самої ОСОБА_1 та з`ясовано в ході наданих в судовому засіданні показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили суду, що ОСОБА_3 разом із своїми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 являються родичами позивача, але вже більше 20 років, як ОСОБА_3 поїхала до м. Запоріжжя, де живе з доньками, яких свідки ніколи не бачили в будинку позивача, оскільки з моменту їх народження вони не мешкали у будинку в м. Генічеськ, а проживали із матір`ю у Запоріжжі.
Адвокатом позивача був здійсненний запит до Запорізького міського БТІ з метою отримання відомостей про право власності квартири у АДРЕСА_2 , проте відповіді на нього не отримано, у зв`язку із чим, ухвалою Генічеського районного суду від 16 червня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача адвоката Гринечка С.Б. про витребування доказів та витребувано у КП «Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації» відомості про власника вищевказаної квартири та з Управління ДМС України в Запорізькій області інформацію про зареєстроване місце проживання щодо відповідачів.
Так, Управління ДМС України в Запорізькій області надало до суду інформацію, відповідно до якої підтвердилось, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 має реєстрацію місця проживання у АДРЕСА_2 , де вона зареєстрована з 20 серпня 2015 року.
Щодо ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4, то по м. Запоріжжю їх реєстрація або зняття з реєстрації місця проживання не значиться.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на кв. АДРЕСА_3 відсутні.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживає в будинку, належному позивачу без поважних причин понад один рік, а саме більше 20 років, з моменту свого народження, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, з 2015 року має реєстрацію місця проживання в іншому місті, самостійно з реєстраційного обліку відповідач не знялась, що підтверджується зібраними у справі доказами.
Її реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом.
Виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що в розрізі даного спору позивач правомірно вимагає усунення порушень своїх прав, в даному випадку шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, тому визначений позивачем спосіб захисту порушених прав не суперечить вимогам чинного законодавства.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога щодо визнання відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування жилим приміщення, є обґрунтованою та підлягає до задоволення.
Разом з тим, суд вважає за необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування жилим приміщення з огляду на наступне.
Суд виходить з того, що відповідач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 є малолітньою особою, що не досягла 14 років та донькою відповідача ОСОБА_3 .
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).
Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
З огляду на це, сам по собі факт її непроживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.
Набуті в ході судового розгляду докази підтвердили, що реєстрація ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 по м. Запоріжжю відсутня, права власності на квартиру, де відповідно до інформації, наданої позивачем проживають відповідачі, не зареєстровані.
Всупереч процесуального обов`язку, встановленого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_5 та її матір ОСОБА_3 набули права власності або права постійного користування іншим житлом, позивачем не надано.
Висновком Генічеської районної державної адміністрації від 09 грудня 2019 року орган опіки та піклування, перевіривши документи та вивчивши заяву ОСОБА_3 встановивши, що ОСОБА_3 та її малолітня донька ОСОБА_5 проживають у м. Запоріжжі в орендованому житлі та не мають власного житла, прийшли до висновку, що визнання малолітню ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є недоцільним.
У Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина повинна мати, у тому числі, право на житло.
Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У зв`язку із вищевикладеним та з урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що визнання малолітньої особи та її матері, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за відсутності у них іншого належного на праві власності чи постійному користуванні житла, суперечать інтересам дитини, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позовні вимоги задоволенні відносно відповідача ОСОБА_4 , то судові витрати у вигляді судового збору слід стягнути з неї на користь позивача у розмірі 256 грн. 13 коп. (768 грн. 40 коп./ 3).
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 80, 81, 95, 258, 259, 265, 280, 284, 354, 355 ЦПК України, ст. 19, 317, 321, 391, 405 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», суд -
Позов ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Гринечко Сергій Богданович до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 256 (дві п`ятдесят шість) грн. 13 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, форма і зміст якої, повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 21 вересня 2020 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова