Провадження № 22-ц/812/479/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Миколаїв

справа № 489/3783/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Галущенка О.І., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

кредитної спілки «Аккорд»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

представника відповідачки ОСОБА_1

ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 24 вересня 2013 року суддею Губницьким Д.Г. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2013 року КС «Аккорд» звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 15 січня 2008 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 , з 2012 року ОСОБА_6 ) укладено кредитний договір № Мик9664/1, за яким остання отримала 3 000 грн. строком до 15 січня 2009 року з процентною ставкою 0,14795 % за кожен день користування кредитом. Сторонами погоджено графік платежів та відповідальність за прострочення - пеня в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення. Договір діє до повного виконання позичальником зобов`язань.

Посилаючись на порушення позичальницею умов кредитного договору та виникнення станом на 24 квітня 2013 року заборгованості у розмірі 14 548, 28 грн., в тому числі 3 000 грн. тіла кредиту, 8 548, 28 грн. процентів та 3 000 грн. пені, позивач просив стягнути з ОСОБА_7 цю заборгованість у урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, що складають 3 583, 60 грн., а всього 18131,88 грн.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, своєї позиції за позовом не висловила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2013 року позов задоволено. З ОСОБА_3 на користь КС «Аккорд» стягнуто 3 000 грн. тіла кредиту, 8 548, 28 грн. процентів, 3 000 грн. пені, 3 006 грн. інфляційних втрат та 577, 66 грн. річних, а також 229, 40 грн. судових витрат.

У грудні 2019 року відповідачка ОСОБА_3 , яка у 2017 року змінила прізвище на ОСОБА_5 , діючи через представника, звернулась з заявою про перегляд заочного рішення в порядку статті 284 ЦПК, яку ухвалою Ленінського районного суду від 23 січня 2020 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_8 просив заочне рішення змінити, зменшивши стягнення процентів за користування кредитом до 1 624, 44 грн., інфляційних втрат до 1 128, 36 грн. та пені до 300 грн. (на підставі частини 3 статті 551 ЦК), а всього з 18 131,88 грн до 6 630,46 грн. Апелянт посилався на те, що суд безпідставно стягнув проценти поза межами строку дії кредитного договору; пеню розрахував з сум, які не відповідають умовам угоди; припустився помилки у визначенні індексу інфляції за спірний період, а також не врахував істотні обставини, що впливають на розмір пені.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК ).

Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день простроченого виконання, а штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 ЦК).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 ЦК).

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3 статті 551 ЦК).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2008 року між КС «Аккорд» і ОСОБА_9 , укладено кредитний договір № Мик9664/1 (далі Кредитний договір), за яким вона отримала 3 000 грн. кредитних коштів строком до 15 січня 2009 року з процентною ставкою 0,14795 % за кожен день користування кредитом (а.с.11-12).

Сторони погодили графік платежів, які складаються з частини кредиту (рівними платежами) та процентів (пункт 4.3), а також умови відповідальності при порушенні строків сплати кредиту -0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення (пункт 5.1).

Кредитні зобов`язання відповідачка не виконала. Станом на 24 квітня 2013 року позивачем нарахована заборгованість, яка складається з 3 000 грн. тіла кредиту, 8 548, 28 грн. процентів, нарахованих за період з 15 лютого 2008 року по 24 квітня 2013 року та 3 000 грн. пені, яка нараховувалась з 15 березня 2008 року по 15 січня 2009 року та зафіксована згідно рішення кредитного комітету в розмірі 3000 грн. (а.с.5, 6).

Інфляційні втрати розраховані позивачем за період з 31 січня 2009 року по 31 березня 2013 року з застосуванням сукупного індексу інфляції (1,013) за кожен місяць прострочки на суму боргу - 4 624,44 грн.з визначенням інфляційної складової щомісячно рівною сумою 60, 12 грн. (а.с.7-8).

Розрахунок 3% річних проведено за формулою - 4 624,44 грн.(борг) х 3% :365 днів х 1551 день) та визначено загальну суму 577,60 грн.

Проте, не з усіма розрахунками позивача можна погодитись.

Так, нарахування процентів, як зазначено вище, може бути здійснено лише в межах строку кредитування, а саме за період до 15 січня 2009 року.

Розмір процентів за цей період за розрахунком позивача(а.с.5) складає 1624,44 грн.

Вимог щодо стягнення процентів, передбачених правилами частини 1 статті 1048 ЦПК на рівні облікової ставки НБУ, за період з 15 січня 2009 року КС «Аккорд» не заявляв, що позбавляє апеляційний суд можливості вирішити це питання за межами заявленого позову (постанова ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

Пеня нарахована відповідачці в межах строку дії договору та відповідно до вимог пункту 5.1 Кредитного договору, що складає 3 904,65 грн.

Рішенням кредитного комітету КС «Аккорд» від 24 квітня 2013 року розмір пені зменшено до 3000 грн.(а.с.6).

При цьому суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що за пунктом 5.1 Кредитного договору пеня має нараховуватись лише на отримані кредитні кошти (3 000 грн.), оскільки ці умови передбачають нарахування пені на суму заборгованості, яка, в свою чергу, складається зі щомісячних платежів, складовими яких є частки отриманого кредиту та нараховані відсотки.

Разом з тим, відповідачка має двох малолітніх дітей, а, будучи зареєстрованою за місцем знаходження бездомних громадян, не має постійного житла (а.с.72,73).

Враховуючи істотні обставини та положення частини 3 статті 551 ЦПК, апеляційний суд вважає можливим зменшити розмір пені до 1500 грн.

Отже, загальний борг ОСОБА_8 за кредитним договором станом на 24 квітня 2013 року складав 3000 грн. за тілом кредиту, 1624,44 грн. процентів та 1500 грн. пені, а всього 6124,44 грн.

Інфляційні втрати (стаття 625 ЦК) визначаються з застосуванням зведеного індексу інфляції за період з 15 січня 2009 року по 24 квітня 2013 року, який розраховується як множина індексів інфляції за кожен місяць з лютого 2008 року по березень 2013 року та складає 1,244 (а.с.90).

Визначені у такий спосіб втрати від інфляції складають 1 469,87 грн. (6124,44 х 1,244 6124,44).

Розрахунок трьох процентів річних, які були заявлені позивачем та стягнуті судом, а саме 577, 60 грн., апелянт не заперечує.

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_8 за Кредитним договором станом на 24 квітня 2013 року, визначена у відповідності до статті 625 ЦК з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення а також три процента річних від простроченої суми, складає 8 171,91 грн. (6124,44 +1469,87 + 577,60).

Оскільки суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність у відповідачки заборгованості за Кредитним договором, не перевірив розрахунків позивача, зокрема в частині нарахованих відсотків, що вплинуло також на розрахунок неустойки та сум, передбачених статтею 625 ЦК, судове рішення підлягає зміні в частині розміру стягнення.

При вирішенні питання щодо можливості виправлення помилок, які допущені судом першої інстанції, апеляційний суд оцінює такі дії на сумісність з принципом юридичної (правової) визначеності, запровадженого Конвенцією з прав людини та основоположних свобод, а також практикою Європейського Суду.

Правова визначеність, як комплексне поняття, складається з більш вузьких правових принципів, в тому числі такої загально-правової категорії як стабільність та остаточність судових рішень (res judicata). Практикою Європейського Суду запроваджені критерії, коли таке втручання може вважатись виправданим при вирішенні питань і щодо поновлення строків на оскарження рішень зі спливом значного часу після їх ухвалення, і щодо скасування цих рішень.

При цьому стабільність рішення забезпечується двома заборонами: неможливість перегляду судового рішення, яке набуло законної сили, і неможливість нового розгляду справи, здатного призвести до скасування або зміни раніше винесеного рішення. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи.

Відхід від принципу res judicata можливий лише тоді, коли метою є не повторний розгляд справи, а виправлення судових помилок та недоліків судочинства. Такий відхід має бути зумовлений обставинами суттєвого та вимушеного (непереборного) характеру (справа «Устименко проти України», остаточне рішення від 29 січня 2016 року, пункти 46,47; справа «Рябих проти Росії», судова постанова від 24 липня 2003 року, пункти 51,52; справа «Пономарьов проти України», рішення від 3 квітня 2008 року, пункт 41, справа «Сутяжник» проти Росії», постанова від 23 липня 2009 року, пункти 33,35).

Цю справу розглянуто в порядку заочного розгляду за правилами статті 224-226 ЦПК, в діючій на той час редакції.

Відповідно до статті 227 ЦПК (в попередній редакції) відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, копія заочного рішення направляється не пізніше трьох днів з дня його проголошення рекомендованим листом із повідомленням.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до

загального порядку, а саме після закінчення строку на апеляційне оскарження, який для осіб, що не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, починає перебіг з дня отримання копії цього рішення (статті 223, 233, 294 ЦПК в попередній редакції).

Відповідач має право на апеляційне оскарження заочного рішення. Строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (стаття 231 ЦПК в попередній редакції).

З матеріалів справи вбачається, що копія заочного рішення від 24 вересня 2013 року була направлена на адресу відповідачки ОСОБА_10 3 жовтня 2013 року за порядком відправлення простої кореспонденції (а.с.56).

Відомостей про отримання відповідачкою копії заочного рішення, справа не містить.

Виходячи з положень статей 223,233,294 ЦПК (в попередній редакції) заочне рішення від 24 вересня 2013 року не набуло законної сили за нормами процесуального законодавства, та ознак остаточного судового рішення за критеріями Європейського Суду.

Строків на апеляційне оскарження заочного рішення, який почав перебіг з 23 січня 2020 року (ухвала про відмову у перегляді заочного рішення), апелянт дотримався.

Отже, незважаючи на те, що заочне рішення було ухвалене у вересні 2013 року, воно не набуло законної сили у передбаченому законом порядку, а тому не є остаточним. Можливість перегляду справи в апеляційному порядку зі зміною заочного рішення є законною та виправданою з точки зору інтересів обох сторін, а тому не є порушенням принципу юридичної (правової) визначеності, зокрема принципу остаточності судових рішень (res judicata).

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви (229,40грн.), а відповідачкою при подачі апеляційної скарги (344,1 грн.)

За принципом розподілу судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам (для позивача) та задоволеним апеляційним вимогам (для відповідача) відшкодуванню позивачу підлягає 103, 37 грн. судового збору, відповідачці - 298 грн. Отже з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 194, 62 грн. судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_10 ОСОБА_2 частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2013 року змінити, виклавши резолютивну частину судового рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 25 квітня 2006 року Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, місце проживання АДРЕСА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь кредитної спілки «Аккорд» (ЄДРПОУ 22871103, юридична адреса вул. В.Ярмоли, 38 корп. 75-А в м. Києві. 03055) заборгованість за кредитним договором № Мик9664/1 від 15 січня 2008 року станом на 24 квітня 2013 року в загальному розмірі 8 171,91 грн.

Стягнути з кредитної спілки «Аккорд» на користь ОСОБА_10 194, 62 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: О.І.Галущенко

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 16 березня 2020 року