Справа № 466/409/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/2811/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар: Фейір К.О.

з участю: представника позивача Турдьо Н.П., відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Свищо С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу №466/409/15-ц за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якої діє регіональна філія "Львівська залізниця" на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до ОСОБА_1 , Брюховицької селищної ради міста Львова, Відділу державної реєстрації речових справ на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Відділу Держземагентства у м. Львові про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 02.04.1996 року № 122; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку та зобов`язання державного реєстратора скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0003, витребування від ОСОБА_1 частини земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2015 року Державне територіально-галузеве об`єднання "Львівська залізниця", яке згідно постанови КМУ від 31 жовтня 2018 рокку №938 перейменоване на АТ «Українська залізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

16.11.2015 та 03.05.2019 року позивачем подано до суду заяву про збільшення та уточнення позовних вимог до ОСОБА_1 , Брюховицької селищної ради міста Львова, Відділу державної реєстрації речових справ на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Відділу Держземагентства у м. Львові про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 02.04.1996 року № 122; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0003 площею 0,0391 га по АДРЕСА_1 та зобов`язання державного реєстратора перенести до Державного реєстру прав запис про державну реєстрацію прав, що міститься в інформаційних системах, та внести запис про скасування державної реєстрації прав; зобов`язання державного кадастрового реєстратора скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0003, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування; витребування від ОСОБА_1 частину земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0003, площею 0,0391 га по АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності останнього, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №531173 від 30.12.2011, що перетинається із смугою відведення залізниці.

Свої вимоги з врахуванням уточнених позовних вимог та пояснень на письмові заперечення відповідача, позивач обґрунтовує тим, що 07.05.2014 року комісією в складі працівників залізниці та представника Брюховицької селищної ради під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах території смт. Брюховичі м. Львова було виявлено, що на 7км+200м - 7км+217м дільниці Рудно - Підбірці з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45 м, на відстані 44 м від осі головної колії знаходиться гараж та огорожа з металевої сітки, які належать відповідачу ОСОБА_1 . Вважають, що відповідач ОСОБА_1 самовільно без будь-яких правових підстав розмістив гараж та огорожу з металевої сітки на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме: для забезпечення функціонування залізничного транспорту.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якої діє регіональна філія "Львівська залізниця" - відмовлено.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство "Українська залізниця" від імені якої діє регіональна філія "Львівська залізниця". (далі «ЛЗ»). В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. Судом неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, належним чином не досліджено та не надано оцінку доказам, що стосуються фактів, на які посилається скаржник у своїй позовній заяві, поясненнях на письмові заперечення Відповідача 1, заяві про збільшення позовних вимог, не враховані усні пояснення представників АТ «Укрзалізниця» по суті позовних вимог.

Вважає, що суд безпідставно відкинув доводи скаржника про підтвердження права АТ «Укрзалізниця» на постійне користування землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 4 км + 850 м до км 11 + 106 м в адміністративних межах Брюховицької селищної ради міста Львова та визнав неналежним доказом долучений до матеріалів справи План смуги відведення, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962. Наголошує, що наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено Законом.

Вважає безпідставним висновок суду про те, що ЗК УРСР 1922 року передбачав обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі Державних актів, у тому числі й для земель залізничного транспорту.

Розміри земельної ділянки АТ «Укрзалізниця», визначені Планом смуги відведення, відповідають даним внесеним до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.01.2013 року № 40/01-15/225.

Крім того, суд першої інстанції, керуючись приписами "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железних дорог и использовании полоси отвода", затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 р., Закону СРСР від 13.12.1968 р. «Про затвердження основ законодавства СРСР і союзних республік», ст.125 ЗК України зробив передчасний висновок про обов`язковість оформлення державного акта на землі залізничного транспорту, оскільки вказані нормативні акти поширювали свою дію лише на правовідносини, що виникли після набрання ними чинності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Укрзалізниця», суд, на думку апелянта, помилково застосував до даних правовідносин положення ч.4 ст.82 ЦПК України щодо преюдиційності рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30.06.2010 року у справі №2-101/10р., що призвело до неправильного вирішення справи.

Звертає увагу на необґрунтованість та безпідставність висновку суду першої інстанції щодо неналежного оформлення скаржником Акту обстеження земельної ділянки від 07.05.2014 року, висновку суду про те, що скаржник «без залучення уповноваженого суб`єкта, самостійно встановив, що відповідач самовільно зайняв спірну земельну ділянку», висновку про те, що план смуги відведення не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку .

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18.07.2019 у справі №466/409/15-ц та ухвалити нове рішення, яким позов АТ «Укрзалізниця» задовольнити повністю.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що рішенням виконкому Брюховицької селищної ради від 27 січня 1955 року №10 ОСОБА_4 виділена земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 700 кв.м, що підтверджується Актом від 02 березня 1955 року (а.с.18 справа №2-а-4/08).

Відповідно до Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 24 жовтня 1957 року, укладеного між виконкомом Брюховицької ради депутатів трудящих та ОСОБА_4 , останньому була надана в постійне користування земельна ділянка площею 700 кв.м по АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку. На відведеній земельній ділянці ОСОБА_4 збудував житловий будинок з господарськими будівлями, в тому числі гараж, позначений на плані літерою «В» та загородив ділянку огорожею з металевої сітки.

Згідно Ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 26 липня 1989 року затверджено Мирову угоду із змісту якої вбачається, що за Договором дарування від 03 березня 1988 року, посвідченого Третьою Львівською нотаріальною конторою, ОСОБА_5 набула право власності на 16/25 ідеальних часток в будинковолодінні АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 -на 9/25 ідеальних часток цього будинковолодіння.

Згідно затвердженої мирової угоди у власність ОСОБА_6 разом з частиною будинку перейшла частина господарських будівель, в тому числі гараж, позначений на плані під літерою «В». Після смерті ОСОБА_6 власником 9/25 ідеальних частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 стала ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Другою Львівською Державною нотаріальною конторою 08 червня 1994 року за № 4020, зареєстрованого у Львівському МБТІ 14 червня 1994 року за № 377.

На підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 02 квітня 1996 року №122 земельна ділянка площею 0,0391 га по АДРЕСА_1 була передана у приватну власність ОСОБА_7 та видано Державний Акт про право приватної власності на землю серія ЛВ № (а.с. 16-17, справа № 2а-4/08).

За Договором Дарування частини будинку та земельної ділянки від 17 листопада 2004 року, посвідченими приватним нотаріусом ЛМНО Пелех О.З., зареєстрованим у реєстрі за №№4800,4802 ОСОБА_7 подарувала відповідачу ОСОБА_1 9/25 частин будинковолодіння з приналежними господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0391 га з цільовим призначенням-для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . (а.с.56-57 т.1).

У Договорі дарування № 4800 є посилання на Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий ЛОДКП «БТІ та ЕО» 08.11.2004 року за № 5353914, реєстраційний номер № 8308310, відповідно до якого до будинковолодіння належать, зокрема, гараж, позначений на плані літерою «В», дві огорожі, позначені на плані цифрами №2,№5, двоє воріт, позначені на плані цифрами №1, №3, дві хвіртки, позначені на плані цифрами №4, №7.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ЛОДКП «БТІ та ЕО» № 5982050 від 22 грудня 2004 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ за № 531173 від 30 грудня 2011 року, відповідач зареєстрував своє право власності на частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а також своє право власності на земельну ділянку площею 0,0391 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0003 (а.с. 55-67).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент будівництва залізниці спірна земельна ділянка вже з 1955 року перебувала у користуванні ОСОБА_4 та була закріплена за ним, а право позивача на спірну земельну ділянку виникло у 1958 році з моменту побудови залізничної колії, що підтверджується інвентарною картою обліку основних засобів. План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці у адміністративних межах м.Львова від км 4+850м до км11= 106 м, на які посилається позивач у позові як на проектно-технічну документацію, складений у 1962 році. «План полоси отвода линии Рудно-Подборці Львовской железной дороги» 1962 року на який посилається позивач не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку, однак позивач зазначає, що даний документ є проектно-технічною документацією та у розумінні ст.17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація-затверджені текстові та графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Суд зазначив, що «План полоси отвода линии Рудно-Подборці ІНФОРМАЦІЯ_1 1962р.» є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування.

Водночас, діючим на той час Земельним кодексом УССР, затвердженим постановою ВЦВК від 29.11.1922 року (із змінами та доповненнями від 27.06.1927 року) передбачалося обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам право підтверджуючих документів на землю.

Крім того, стаття 10 Закону СРСР від 13.12.1968 року «Про затвердження Основ законодавства СССР і союзних республік» вимагала обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту.

Із висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції частково не погоджується.

Згідно із частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на підставі Договорів дарування від 17.11.2004 року є власником 9/25 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами та власником 0,0391 га земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_4 (а.с.56-57 т.1).

Земельна ділянка площею 0,0391 га, яка є предметом спору, на підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №122 від 02 квітня 1996 року передана у власність ОСОБА_7 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. На підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №122 від 02 квітня ОСОБА_7 08.04.1998 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ № , який було зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2073. Кадастровий номер земельної ділянки :09:002:1697.

Разом з тим, план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 =850 м до км 11 =106 м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році становить 45 м від осі головної колії. Під час обстеження та проведення обмірів комісією від 07.05.2014 року виявлено, що на 7 км+ 200м-7км+ 217 м дільниці Рудно-Підбірці з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45 м, на відстані 44 м від осі головної колії знаходиться гараж та огорожа з металевої сітки, які належать ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 84 Земельного кодексу України (далі ЗК) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

За змістом частини третьої ст.84 ЗК до земель державної власності , які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства у статутних капіталах яких державі належить частка (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані (частина третя у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (чинний на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розмежування землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів-відповідні органи виконавчої влади.

Згідно частиною другою статті 84 ЗК право державної власності на землю набувається і реалізовується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів автономної республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

Частиною другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, досконалення і розвитку об`єктів транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючи насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону Укрїни «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням статті 68 ЗК.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 жовтня 2018 року справа № 466/190/14-ц (провадження № 61-1366св18), у постанові від 16 жовтня 2019 року справа № 466/1313/14-ц, провадження № 61-27003св18).

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні належним чином оформлені документи на підтвердження його права користування спірною земельною ділянкою. Суд першої інстанції зазначив, що План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 4+850 м до км 11+106м, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році лише один із документів містобудівної документації, який не є правовстановлюючим документом.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка не є землями залізничного транспорту.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї із таких умов: 1)реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що передбачало їх обов`язкову реєстрацію.

Статтями 1,4 Положення «Про землі транспорту» затвердженого 07 лютого 1933 року постановою Центрального виконавчого комітету СРСР №58 і ради народних комісарів СРСР №50, передбачалося, що землями, наданими транспорту ( в тому числі залізничному) визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.

Вказане положення діяло до набрання чинності постанови РМ СРСР від 08 січня 1981 року № 24 «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту».

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року, чинний на час набуття залізницею права на земельні ділянки, передбачалося, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення) рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.

Разом з тим, вимог щодо виготовлення та отримання Державного акта законодавством не вимагалося, землі транспорту були землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54,55 Загальних основ землекористування та землеустрою» затверджених постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року (в редакції від 08 липня 1970 року) , постановою Верховної ради УРСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (далі постанова №562) право залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниці, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалося.

Згідно з пунктом 5 постанови №562 громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю або землекористування.

Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ «Про земельну реформу» (із змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею.

Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1090 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 (справа про постійне землекористування), а отже відсутня вимога закону щодо обов`язкового виготовлення залізницею Державного акта на право користування земельною ділянкою.

Відтак, не знайшов свого підтвердження висновок суду першої інстанції про те, що ДГТО «ЛЗ» не надало доказів на підтвердження його права користування чи розпорядження земельною ділянкою.

Факт користування земельною ділянкою та приналежність такої до смуги земель залізничного транспорту підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, поясненнями представника позивача ОСОБА_2 .

Відповідно до п.г частини третьої статті 152 ЗК захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 155 ЗК у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним Договору дарування від 17.11. 2004 року, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні в цій частині позовних вимог. Правовідносини, які склалися між сторонами є речово-правовими, а відповідач ОСОБА_1 є вторинним набувачем спірної земельної ділянки, яку йому подарувала його бабця ОСОБА_7 (а.с. 56-57 т.1).

Згідно із статтею 387, 388 Цивільного кодексу України (далі ЦК) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом частини третьої ст.. 388 ЦК якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Із врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині витребування частини земельної ділянки від відповідача ОСОБА_1 , що перетинається із смугою відведення залізниці.

Щодо позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , скасування запису у Книзі запису, суд зазначає, що зазначені вимоги є похідними та виконуються на підставі рішення, що набрало законної сили.

Колегія суду не погоджується із посиланням суду першої інстанції на ч.4 ст. 82 ЦПК- як на підставу відмови у позові, беручи за основу рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 червня 2010 року у справі №2-101/10, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2011 року (а.с. 69- 74 т.1), зазначаючи, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ті обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із вищезазначеного рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 червня 2010 року вбачається, що спір був за позовом фізичної особи, яка бажала визнати своє право в порядку спадкування на земельну ділянку, яка є спірною у даному позові, однак з інших правових підстав.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується принципом верховенства права, закріпленим у частині першій статті 129 Конституції України. Принцип верховенства права прописаний у ст.10 ЦПК.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей ( див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах « С. G. та інші проти Болгарії» ( «С. G and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, g 39); Олександр Волков проти України, заява № 21722/11, g 170).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року ( Cantoni v France, заява № 17862/91, g 31-32; «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, g 65) .

У даній справі через неправомірні дії посадових осіб ВП «Служба колії» ДГТО «Львівська залізниця» були підписані акти встановлення та узгодження меж земельної ділянки між ПАТ «Українська залізниця» та ОСОБА_7 з погодженням меж частини земельних ділянок громадянам на землі залізниці, що дає підстави відповідачу повторно узгодити межі земельної ділянки.

Із врахуванням вище зазначеного, апеляційна скарга позивача в особі регіональної філії «Львівська залізниця» підлягає до часткового задоволення з ухваленням в частині скасування нового рішення на підставі ст. 376 ч.1 п.4 ЦПК.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1,2,376 ч.1 п.4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якої діє регіональна філія "Львівська залізниця" задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18.07.2019 у справі №466/409/15-ц від 18 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє регіональна філія «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної Ради, ОСОБА_1 , третя особа - Відділ Держземагенства у м.Львові про визнання незаконним та скасування рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 02.04.1996 року №122 в частині «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок у смт. Брюховичі, про затвердження технічної документації для видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку і безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0391га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських приміщень та споруд по АДРЕСА_4 .

Витребувати від ОСОБА_1 частину земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0003 площею 0,0391 га на АДРЕСА_1 , яка передана у власність відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 531173 від 30.12.2011 року, що перетинається із смугою відведення залізниці.

В решті позовних відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 березня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В.Савуляк