Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Миролюбова О.В.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Мельниченко Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права приватної власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись до суду, предявив позов до ОСОБА_2 з вимогами: «Визнати спільним сумісним майном подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; житловий будинок, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_3 . В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та 1/2 частину житловий будинок, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_3 . В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та 1/2 частину житловий будинок, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_3 . Стягнути з ОСОБА_2 на свою користь різницю вартості квартири АДРЕСА_4 АДРЕСА_1 в сумі 213 865,00 гривень. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га».

16 листопада 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно.

27 січня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,20 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, яке видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради 20 грудня 2012 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 грудня 2012 року за №1952-С/КІ, (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 290241 від 08.02.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: НОМЕР_1 ).

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 61,40 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 25 грудня 20103 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., зареєстрований в реєстрі за №4661, (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9499658 від 25.12.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

09 лютого 2016 року відповідачем ОСОБА_2 подано письмові заперчееннчя на позов, просила відмовити у задоволенні позовних вимог про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності щодо визнання житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 , спільною сумісною власністю подружжя та їх поділу.

02 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов, відповідно до предмету позову ОСОБА_2 звернулась до суду з вимогами до ОСОБА_1 , а саме: «визнати за ОСОБА_2 особистою приватною власністю двоповерхневий житловий будинок літера «А», загальною площею 185 кв.м, житловою площею 89,3 кв.м, ганку літери «А», сараю літера «А2», підвалу під сараєм літ «А1», огорожі 1-3, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільним сумісним майном наступне майно: квартиру АДРЕСА_2 ; дохід в розмірі 628 000,00 грн., отриманий від здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності в 3-му та 4-му кварталах 2015 року, як фізичною особою підприємцем, поділивши його порівну кожному по 1/2 його частині, тобто ОСОБА_2 в розмірі - 314000,00 грн. та ОСОБА_1 в розмірі - 314000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 дохід отриманий ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності в 3-му та 4-му кварталах 2015 року, як фізичною особою підприємцем, в розмірі 314 000,00 грн».

15 березня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права приватної власності на нерухоме майно.

01 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 подав до суду письмові заперечення проти зустрічного позову, просив відмовити у задоволені зустрічної позовної заяви в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на двоповерхневий житловий з прилеглими спорудами, що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_3 , та квартиру АДРЕСА_1 , а також в задоволені вимог про стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача по зустрічному позову доходу начебто отриманого від здійснення підприємницької діяльності, як фізичною особою підприємцем в розмірі 314 000,00 гривень.

01 квітня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволені заяви позивача ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову.

13 квітня 2016 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету позову, за змістом поданої до суду заяви позивач просив суд:

«Визнати спільним сумісним майном подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; житловий будинок, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_6 книг, а саме: природознавство 5 кл. (2014) 1905 книг; Біологія 6 кл. (2015) 2445 книги; Біологія 7 кл. (2015) 1800 книг; Біологія 9 кл. (2015) 2400 книг; Біологія 10 кл. (2015) 255 книг; Біологія 11 кл. (2013) 390 книг; Біологія 11кл. (2015) 1035 книг; Лабораторні роботи Біологія 9 кл. ( 2013 ) 3930 книги; сімейні заощадження на загальну суму 279 857,00 гривень.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та 1/2 частину житловий будинок, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_3 ; 7078 книг, а саме: природознавство 5 кл. (2014) 952 книги; Біологія 6 кл. (2015) 1222 книги; Біологія 7 кл. (2015) 900 книг; Біологія 9 кл. (2015) 1200 книг; Біологія 10 кл. (2015) 127 книг; Біологія 11 кл. (2013) 195 книг; Біологія 11 кл. (2015) 517 книг; Лабораторні роботи Біологія 9 кл. ( 2013 ) 1965 книг; Ѕ частину сімейних заощаджень на загальну суму 139 928,00 гривень.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та 1/2 частину житловий будинок, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_3 ; 7082 книги, а саме: природознавство 5 кл. (2014) 953 книги; Біологія 6 кл. (2015) 1223 книги; Біологія 7 кл. (2015) 900 книг; Біологія 9 кл. (2015) 1200 книг; Біологія 10 кл. (2015) 128 книг; Біологія 11 кл. (2013) 195 книг; Біологія 11 кл. (2015) 518 книг; Лабораторні роботи Біологія 9 кл. ( 2013 ) 1965 книг; Ѕ частину сімейних грошових заощадженнь на загальну суму 139 928,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на свою користь різницю вартості квартири АДРЕСА_4 квартири АДРЕСА_1 в сумі 427730,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на свою користь належну позивачу Ѕ частину сімейних грошових заощаджень у сумі 139 928,00 гривень.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га».

19 квітня 2016 року відповідачем ОСОБА_2 подано письмові заперечення щодо заяви про зміну предмету позову, за змістом заперечень відповідач просила відмовити у задоволені заяви про зміну предмету позову в частині вимог, а саме: « визнання спільною сумісною власністю подружжя книг - природознавство 5 кл. (2014) 1905 книг; Біологія 6 кл. (2015) 2445 книги; Біологія 7 кл. (2015) 1800 книг; Біологія 9 кл. (2015) 2400 книг; Біологія 10 кл. (2015) 255 книг; Біологія 11 кл. (2013) 390 книг; Біологія 11кл. (2015) 1035 книг; Лабораторні роботи Біологія 9 кл. (2013) 3930 книги, та їх поділу; визнання спільною сумісною власністю подружжя заощадження на суму 279857,00 гривень їх поділу та стягнення з ОСОБА_2

18 травня 2016 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення по суті вимог за первісним та зустрічним позовом.

18 травня 2016 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до суду письмові пояснення щодо придбання сторонами спору, як колишнім подружжям, квартири АДРЕСА_7 та заощадження коштів на їх придбання.

10 червня 2016 року позивач по первісному позову ОСОБА_1 подав до суду додаткові письмові пояснення по суті заявлених вимог по первісному та зустрічному позову.

24 червня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, з метою визначення відсоток готовності двоповерхневий житловий будинок літера «А», загальною площею 93,90 кв.м, житловою площею 58,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_3 , станом на грудень 2002 року.

20 грудня 2016 року судовим експертом В.В. Колонюк складено Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за №2007/16-21.

21 березня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі повторної судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, з метою визначення відсоток (рівень готовності) двоповерхневого житлового будинку літера «А», загальною площею 93,90 кв.м, житловою площею 58,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_3 , станом на грудень 2002 року, та визначення дійсної (ринкової) вартості цього ж об`єкту нерухомого майна та земельною ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га.

18 жовтня 2017 року судовим експертом О.В. Люлька складено Висновок експерта за №12-5/8220 грудня 2016 року за результатами проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи.

19 січня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам ТОВ «Судова незалежна експертиза України» з метою визначення будівельно-технічних характеристик двоповерхневого житлового будинку літера «А», загальною площею 93,90 кв.м, житловою площею 58,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_3 , станом на грудень 2002 року та 20 грудня 2016 року (на момент розірвання шлюбу між сторонами спору), та визначення дійсної (ринкової) вартості цього ж об`єкту нерухомого майна та квартири АДРЕСА_4 АДРЕСА_1 .

06 березня 2018 року Апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року залишено без змін.

17 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судової товарознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, з метою визначення дійсної (ринкової) вартості квартири АДРЕСА_2 .

18 листопада 2019 року судовим експертом О.І. Буратевич складено Висновок експерта за №2651/19-42 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позивач та представник позивача - адвокат Миролюбова О.В. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позов підтримали, вимоги за зустрічним позов визнали частково в частині вимог щодо визнання спільним сумісним майном подружжя придбану під час шлюбу квартиру АДРЕСА_2 , в іншій частині заявлених вимог за зустрічним позовом вважає позов безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з урахуванням наведених аргументів та до долучених доказів, які підтверджують той факт, що все перелічене майно, що є предметом спору, має статус спільного сумісного майна подружжя, оскільки придбане під час перебування у шлюбі з відповідачем, на їх придбання витрачались спільні кошти подружжя, які разом займались видавничою діяльністю, отримали стабільний дохід від реалізації друкованої продукції. Після припинення шлюбу, відповідач відмовляється поділити майно добровільно, у зв`язку з чим між сторонами існує спір щодо поділу майна подружжя, тому з урахуванням наявних у справі доказів, які підтверджують підстави набуття права власності на об`єкти нерухомого майна та інше майно, як об`єкт спільного сумісного майна подружжя, що не спростовано відповідачем під час розгляду даного спору, позивач просить задовольнити первісний позов та розподілити спільно набуте майно колишнім подружжям у спосіб, визначений у заяві про зміну предмету позову.

Відповідач та представник відповідач - адвокат Мельниченко Ю.А. в судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов в повному обсязі та частково визнала вимоги за первісним позов щодо визнання спільним сумісним майном подружжя придбану під час шлюбу квартиру квартиру АДРЕСА_2 , в іншій частині заявлених вимог вважає позов безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з урахуванням наведених аргументів та до долучених доказів, які підтверджують її особисте право на об`єкти нерухомого майна - двоповерхневий житловий будинок літера «А», загальною площею 185 кв.м, житловою площею 89,3 кв.м, ганку літери «А», сараю літера «А2», підвалу під сараєм літ «А1», огорожі 1-3, що знаходиться в АДРЕСА_3 , та земельну ділянку, на якій розташований будинок, оскільки право власності на ці об`єкти набуте відповідачем до укладання шлюбу з позивачем, також вважає доведеними належними доказами факт придбання за рахунок власних коштів (особистих заощаджень, отриманих від реалізації майна, набутого до шлюбу) квартири АДРЕСА_1 , крім того просила відмовити у задоволені вимог за первісним позовом щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя книг - природознавство 5 кл. (2014) 1905 книг; Біологія 6 кл. (2015) 2445 книги; Біологія 7 кл. (2015) 1800 книг; Біологія 9 кл. (2015) 2400 книг; Біологія 10 кл. (2015) 255 книг; Біологія 11 кл. (2013) 390 книг; Біологія 11кл. (2015) 1035 книг; лабораторні роботи Біологія 9 кл. (2013) 3930 книги, та їх поділу; визнання спільною сумісною вланістю подружжя заощадження на суму 279857,00 гривень їх поділу та стягнення з ОСОБА_2 .

Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами докази на підтвердження та спростування заявлених вимог за первісним та зустрічним позовами, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі, та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

За змістом положень п.1 Прикінцевих та перехідних положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, що відбулось 01.01.2004 року.

Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється.

Виходячи з предмету спору та правовідносини, які виникли між сторонами спору, судом в межах розгляду даної справи застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 1 січня 2004 року, та був чинний на час укладання шлюбу між сторонами спору та відповідно регулює відносини, які виникли на час набуття права на об`єкти нерухомого майна - домоволодіння та земельної ділянку, що є предметом спору.

Судом встановлено, що з 25 грудня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Під час перебування у шлюбі у подружжя народилась дитина - донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 січня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва 25 грудня 2002 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1985, - розірвано.

Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (до ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Визначено місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , за місцем її проживання.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Як з`ясовано судом, 15 жовтня 1991 року Виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської Ради народних депутатів Вінницької області прийнято рішення за №271 «Про надання дозволу на індивідуальне будівництво жилих будинків», вирішено дозволити індивідуальне будівництво жилих будинків на виділених радгосп - заводом ім. КІМ землях по АДРЕСА_5 , а саме: ОСОБА_7 згідно наказу радгоспу від 23.09.1991 р. №89 по АДРЕСА_8 на площі 0,1 га. Проект та місце будівництва погодити з головним архітектором міста.

20 липня 1993 року між ОСОБА_7 та СМУ «Промжилстрой» укладено Договір підряду на капітальне будівництво за №15, за умовами договору Підрядник приймає на себе зобов`язання здійснити цегляну кладку стін жилого будинку, починаючи з липня 1991 року, вартість виконаних робіт складає 1386430 карбованців, в тому числі будівельно-монтажні роботи - 413268 карбованців.

06 грудня 1994 року ОСОБА_7 передано в дар ОСОБА_2 незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_3 . На земельній ділянці знаходиться один незакінчений будівництвом будинок, готовністю 42% та гараж літера «А». Всі обов`язки по будівництву вказаного жилого будинку приймає на себе набувач будинку.

Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Кориняк Л.М., зареєстрований в реєстрі за №2-3754.

На підставі рішення Виконавчого комітета Могилів-Подільської міської Ради народних депутатів Вінницької області від 30.05.1996 року за № 150 «Про виділення та передачу у приватну власність земельних ділянок», вирішено передати безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м по АДРЕСА_9 ОСОБА_2 та видати Державний акт на право приватної власності на землю.

10 липня 1996 року на ім`я ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на землю.

Згідно рішення Могилів-Подільської міської ради №382 від 25 грудня 1997 року «Про затвердження переліку вулиць міста з новою нумерацією домоволодінь», адреса домоволодіння по АДРЕСА_10 .

05 вересня 2008 року Виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради на ім`я ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на житловий об`єкт нерухомого майна - двоповерховий житловий будинок літ. «А», житловою площею 58,70 кв.м, загальною площею забудови 93.90 кв.м, сарай літ. «А-2», площею забудови 27,70 кв.м.

Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради від 05 вересня 2008 року №382 «Про оформлення права приватної власності на житлові об`єкти нерухомого майна» взамін Договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №2-3754 від 06.12.1994 р.

Так, звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що будівництво житлового будинку, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_3 , було завершено під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, та введено в експлуатацію 28 вересня 2007 року (рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради від 28 вересня 2007 року за №334, яким затверджено Акт державної приймальної комісії про прийняття будинку в експлуатацію), тому вважає житловий будинок та земельну ділянку, за місцем розташування житлового будинку, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу між ними в рівних частках.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин.

Вирішуючи питання щодо визнання земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га, з цільовим призначенням для будівництва індивідуального житлового будинку, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне, зазначити наступне.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, земельна ділянка площею 0,1 га, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , надана ОСОБА_2 підставі рішення Виконавчого комітета Могилів-Подільської міської Ради народних депутатів Вінницької області від 30.05.1996 року за № 150 «Про виділення та передачу у приватну власність земельних ділянок».

Відповідно до положення ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. (п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України).

Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом .

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Як визначено п.5 ч.1 ст. 57 СК України, земельна ділянка набута дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Викладене свідчить про те, що земельна ділянка одержана ОСОБА_2 у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є її власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі №6-2710цс15. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Такі самі норми містяться в ст. 120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" № 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни і до ст. 120 ЗК України, частина 1 якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові(стаття 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно.

При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами позивача, доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання об`єкта нерухомого майна - житлового будинку, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю подружжя, його поділу, а також підстави набуття у власність спірного майна учасниками справи.

Як убачається з наявних у справі доказів, 06 грудня 1994 року 42% житлового будинку (незакінчене будівництво) та гараж літера «А1», що розташований у АДРЕСА_10 ») передано у дар ОСОБА_2 її колишнім чоловіком ОСОБА_7 , на момент дарування будинку (1994 рік) будинок складався з двох поверхів та гаражу, що підтверджується Витягом із Інвентаризаційної справи та викопіровкою планів 1-го та 2-го поверхів будинку станом на 30 листопада 1994 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу»)

Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України).

24 червня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, з метою визначення відсоток готовності двоповерхневий житловий будинок літера «А», загальною площею 93,90 кв.м, житловою площею 58,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_3 , станом на грудень 2002 року.

20 грудня 2016 року судовим експертом В.В. Колонюк складено Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за №2007/16-21, за висновками експерта «рівень будівельної готовності двоповерхового житлового будинку літера «А», загальною площею 185,7 кв.м, житловою площею 89,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за умови наявності наступних конструктивних елементів: фундамент, стіни, дах, штукатурення стін (без шпаклівки), зовніші двері, вікна, станом на грудень 2002 року становить 49,29% (коефіцієнт готовності 0,49).

Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України «Про судову експертизу».

Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону).

Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 № 397 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду.

За змістом положень ч.2 ст.113 Цивільного процесуального кодексу України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумнів в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Повторна експертиза призначається у тому разі, коли у суду виникають сумніви щодо наукової відповідності висновків, які містяться в експертному висновку, слабкій аргументації таких висновків, наявності протиріч у висновках різних експертів.

Повторна експертиза, на відміну від додаткової, доручається іншому експерту (експертам).

Призначення повторної експертизи пов`язане з оцінкою доказів, безпосередньо первісного висновку експерта (експертів). Оцінка доказів здійснюється в судовому засіданні, у зв`язку з чим цивільним процесуальним кодексом України передбачено порядок дослідження висновку експерта (експертів) в судовому засіданні та призначення додаткової експертизи.

21 березня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі повторної судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, з метою визначення відсоток (рівень готовності) двоповерхневого житлового будинку літера «А», загальною площею 93,90 кв.м, житловою площею 58,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_3 , станом на грудень 2002 року, та визначення дійсної (ринкової) вартості цього ж об`єкту нерухомого майна та земельною ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га.

18 жовтня 2017 року судовим експертом О.В. Люлька складено Висновок експерта за №12-5/8220 за результатами проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи, за висновками експерта « відсоток (рівень) готовності двоповерхового житлового будинку літера «А», загальною площею 93,90 кв.м, житловою площею 58,70 кв.м, що знаходиться за адерсою: АДРЕСА_3 , станом на грудень 2002 року за умови наявності наступних конструктивних елементів: фундаменту, стін першого поверху будинку, які частково перекрито залізобетонними плитами, стін другого поверху, які перекриті залізобетоним перекриттям, дах та покрівля, сходів на другий поверх обшитих деревиною, опалення (електричне), проведеного електрозабезпечення та електропроводки в будинку, облаштовано два каміни, відштукатурено ( із шпаклівкою) стіни будинку та пофарбовані дві кімнати, бетонної стяжки підлоги першого та другого поверхів, дощате та керамічне покриття плитною підлоги, вікна, міжкімнатні внутрішні дерев`яні фільончасті двері, зовнішні двері металеві із деревиги, становить: 89,79%. Відповісти на дане питання, по причинам викладеним у дослідницькій частині висновку, не представляється можливим, в зв`язку з відсутністю в експертній установі спеціаліста з експертною спеціальністю 10.10 «Визначення оціночної вартості будівельних об`єктів та споруд».

19 січня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам ТОВ «Судова незалежна експертиза України» з метою визначення будівельно-технічних характеристик двоповерхневого житлового будинку літера «А», загальною площею 93,90 кв.м, житловою площею 58,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_3 , станом на грудень 2002 року та 20 грудня 2016 року (на момент розірвання шлюбу між сторонами спору), та визначення дійсної (ринкової) вартості цього ж об`єкту нерухомого майна та квартири АДРЕСА_4 квартири АДРЕСА_1 , яка залишилась без виконання, на адресу суду судовим експертом ТОВ «Судова незалежна експертиза України» Клівак О.В. направлено повідомлення №СЕ-1201-1-993.18 від 12.06.2018 року про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівльної експертизи.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

30 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 454/1678/16-ц, провадження № 61-13096св18 (ЄДРСРУ № 79805820) вказав, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та підтверджені в постановах Верховного суду, зокрема: від 20 лютого 2019 року по справі № 556/290/17-ц, провадження № 61-1199св17 (ЄДРСРУ № 80223886), від 27 лютого 2019 року по справі № 567/147/16-ц, провадження № 61-8500св18 (ЄДРСРУ № 80330423).

Необхідно також зазначити, що відповідно до положень цієї норми ЦК України право особи на частку у цьому майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших власників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, відповідно до статті 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі №6-81кс11 ( ЄДРСРУ 21355285), по справі №6-37цс13 (ЄДРСРУ 31701323) та від 02.07.2014 року у справі №6-68цс14 (ЄДРСРУ 39783878).

При вирішенні спору, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва між подружжям (колишнім подружжям) у сукупності до наступних умов: період здійснення будівництва недобудови охоплюється подружнім життям та участю членів подружжя в ньому; враховуючи ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, можна визначити окремі його частини, що підлягають виділу (проведення будівельно-технічної експертизи); технічно можливо довести до кінця будівництво об`єкта незавершеного будівництва зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Виходячи з предмету спору в частині вимог, які стосуються визнання права спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння, враховуючи предмет позову та підстави набуття права на вказаний об`єкту нерухомого майна, будівництво якого розпочато до укладання між сторонами шлюбу, з урахуванням безспірно встановленого права ОСОБА_2 на 42% готовності в незавершеному будівництві житлового будинку, що підтверджується договором дарування від 06 грудня 1994 року, ці обставини сторонами не оспорюються, єдиним та належним, допустимим доказом, є висновок експерта.

На думку суду, інші докази, як - то, - свідчення свідків, апріорі поступаються в якості сили, як доказу, перед висновком експерта, так як визначення ступені готовності незакінченого будівництвом житлового будинку на час укладання шлюбу між сторонами спору можуть бути визначені експертом при винесенні висновку.

В даному випадку суд вважає, що має місце спеціальний характер допустимості, який полягає у використання чітко визначених законом доказів для встановлення певних обставин справи (позитивна допустимість).

Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)

Для доведення обставин у справі щодо здійснення будівництва спірного домоволодіння за рахунок спільних коштів та власними силами позивача та відповідача за час в період перебування у шлюбі, позивачем заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які надавали пояснення в судовому засіданні щодо обставин справи.

З урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку щодо визнання неприпустимими доказами поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , на підтвердження обставин щодо участі позивача ОСОБА_1 у будівництві спірного домоволодіння власними силами, із залученням спільних коштів подружжя, придбання та за власний кошт будівельних матеріалів та, проведення внутрішніх робіт та облаштування прибудинкової території, не можуть слугувати належними доказами, оскільки гуртуються на припущеннях та базуються на візуальних спостереженнях проведених робіт та їх обсягу щодо будівництва домоволодіння.

Суд не бере як доказ у справі, висновок експерта за №12-5/8220 від 18 жовтня 2017 за результатами проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи та висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за №2007/16-21 від 20 грудня 2016 року, оскільки позивачем заявлено вимоги щодо визнання права власності на Ѕ частку спірного володіння, без врахування ступені готовності незавершеного будівництва житлового будинку, в розрізі даного спору позивач за первісним позовом посилається на презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя сам факт реєстрації права власності на домоволодіння за відповідачем після укладання шлюбу , однак враховуючи статус об`єкту нерухомого майна та початок будівництва домоволодіння в період до укладання шлюбу, та ступінь його готовності, відсутні підстав вважати спірний об`єкт нерухомого майна об`єктом спільної сумісно власності подружжя, тому надані висновки експертів не стосуються предмету доказування в межах заявлених позовних вимог.

Тому, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстави вважати об`єкт нерухомого майна -житловий будинок літера «А», загальною площею 93,90 кв.м, житловою площею 58,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_3 , обєктом спільного сумісного майна подружжя та відповідно здійснення поділу цього майна, у спосіб визначений позивачем, по Ѕ частики домоволодіння кожному із сторін спору.

Враховучюи той факт, що позивачем неспростована презумпція права власності ОСОБА_2 на домоволодіння, однак це право заперечується позивачем, як колишнім подружжям, суд, з урахуванням вимог статті 392 Цивільного кодексу України, задовольняє вимоги за зустрічним позов щодо визнання за ОСОБА_2 право приватної власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: - двоповерховий житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є в спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено в ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо іншого не визначено домовленістю між ними (чч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України).

Судом встановлено, 11 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «НЕО ВІТА» укладено Договір Б-0503/1/157 про участь у будівництві об`єкту нерухомості, відповідно до якого ним проінвестовано будівництво квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 44,60 кв.м., загальною площею квартири 81,20 кв.м.

На підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 грудня 2012 року №1952-С/КІ 20 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

25 грудня 2013 року між ТОВ «КУА «ВАЛПРИМ» та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Магомедовою М.Г Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №4661, відповідно до якого ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 32,1 кв.м., загальною площею 61,4 кв.м.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені в ст.57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст.320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані гл.5 ЦК.

Згідно зі ст.52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває в шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм особистим майном і часткою в спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою - підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Оскільки, згідно з ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, то тлумачення норми Сімейного кодексу Конституційним судом України поширюється і на правовідносини, суб`єктом яких є фізична особа-підприємець.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

Аналіз вказаних норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя та предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Факт перебування відповідача ОСОБА_2 в статусі фізичної особи підприємця в період шлюбу та до припинення сімейних стосунків сторін, тобто починаючи з 03.06.2004 року (здійснення державної реєстрації фізичної особи- підприємці) в суді встановлений.

За викладеного, суд приходить до висновку, що доходи від такої діяльності є майном яке відноситься до спільної сумісної власності подружжя, тому наявні правові підстави визнати спільним сумісним майном подружжя дохід від здійснення підприємницької діяльності за період - третій та четвертий квартал 2015 року, отриманий Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , в загальному розмірі 628 000,00 гривень, що підтверджується даними фіскальних органів щодо розміру доходів за вказаний період, тому підлягають задоволенню вимоги щодо поділу отриманого доходу від здійснення підприємницькою діяльності в рівних частках між сторонами, як колишнім подружжям, в розмірі по 314 000,00 гривень кожному, підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі цих коштів судом не встановлено.

В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення вимог за первісним позовом в частині вимог щодо визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя 7082 книги, а саме: природознавство 5 кл. (2014) 953 книги; Біологія 6 кл. (2015) 1223 книги; Біологія 7 кл. (2015) 900 книг; Біологія 9 кл. (2015) 1200 книг; Біологія 10 кл. (2015) 128 книг; Біологія 11 кл. (2013) 195 книг; Біологія 11 кл. (2015) 518 книг; Лабораторні роботи Біологія 9 кл. (2013) 1965 книг, оскільки позивачем не доведено сам факт придбання, виготовлення та реалізації вказаної друкованої продукції та/або наявності цього майна в натурі, враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про поділ вказаного майна в натурі, відсутність доведених обставин щодо джерел набуття права власності на це майно унеможливлює надати оцінку для визнання цього майна, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, у розумінні положень статті 57 Сімейного кодексу України.

Крім того, позивачем окремо завалено вимоги щодо поділу спільних коштів подружжя на загальну суму 279857,00 гривень, які знято позивачем з валютного рахунку, відкритого у АТ «Дельта Банк», у зв`язку з ліквідацією банку, що підтверджується випискою по особовому рахунку, загальна сума вкладу складала 13000 доларів США, якими відповідач розпорядилась на власний розсуд.

Вирішуючи спір в частині заявлених вимог, суд не вбачає підстав для їх задоволення, за відсутності достовірних даних, які мали підтвердити факт незаконного розпорядження коштами іншим подружжям, їх передачі третім особам та/або використання в іншій спосіб, тому вимоги позивача в цій частині гуртуються на припущеннях та не доведено належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як убачається з матеріалів справи, позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, шляхом визнання за сторонами спору права приватної власності по Ѕ частині кожному в об`єкті нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , та № АДРЕСА_11 АДРЕСА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Як роясненно у пунктах 22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна в подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З метою визначення дійсної ринкової вартості спірних обєктів нерухомого майна, за клопотанням позивача, на підставі ухвали суду від 17 грудня 2018 року призначено судово- товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, з метою визначення дійсної (ринкової) вартості квартири АДРЕСА_2 .

18 листопада 2019 року судовим експертом О. І . Буратевич складено Висновок експерта за №2651/19-42 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи.

При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Крім того, згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав визнати нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , об`єктом спільного сумісного майна подружжя, та здійснити поділ спільного майна подружжя у спосіб визначений сторонами спору як за первісним, так і зустрічним позовом, шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності по Ѕ частині кожному в об`єкті нерухоме майно, оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям за час перебування у шлюбі та за спільні грошові кошти, тому є їхньою спільною сумісною власністю, ці обставини визнані сторонами спору та відповідно до ч.1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню.

За змістом вимог за зустрічним позовом, заявляючи вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю, ОСОБА_2 посилалася на те, що квартира була придбана за її особисті кошти, які отримані від продажу легкового автомобіля, проданий у 1995 році, доходу отриманого за період роботи за кордоном, працювала у США в 1991-1992 роках, а також коштів отриманих від реалізації квартири у м. Могилів-Подільській у 2000 році, за рахунок заощаджених коштів була куплена спірна кватира, яка була придбана для ведення нею підприємницької діяльності.

За встановлених обставин, оцінивши надані сторонами докази на підтвердження та спростування фактичних обставин щодо ймовірних джерел отримання коштів та їх внесок у придбання спірної квартири, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених вимог за зустріним позовом ОСОБА_2 в частині визнання за нею права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується дослідженими під час розгляду справи доказами, а саме: виписками з особового рахунку ОСОБА_2 , відкритого в АТ Банк Аваль, за період 2001-2006 роки на загальну суму 13400 доларів США; договором купівлі- продажу квартири від 25 жовтня 2000 року, де стороною виступала ОСОБА_2 , з ціною реалізації об`єкта нерухомого майна 9483,00 гривень; угодами ОСОБА_2 з АТ Банк Аваль ( в гривнях та іноземній валюті) на відкриття депозитних рахунків та зняття готівки з відсотками, та на дату придбання спірної квартири загальна сума знятих коштів склала - 14 991, 08 Євро та 113 328,65 гривень, загальна сумка власних доходів ОСОБА_12 відповідає вартості придбаної спірної квартири, яка складала 800 834,54 гривні.

В той же час, позивачем за первісним позовом не спростовано позицію відповідача в частині отриманих доходів за вказаний період, в тому числі від реалізації власного майна ОСОБА_2 до укладання шлюбу, та наявність інших джерел, які слугували підставою для придбання спірного об`єкту нерухомого майна, тому суд не вбачає підстав для визнання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

При вирішенні даного спору у вказаній частині заявлених вимог, суд враховує належні та допустимі докази щодо фактичних отриманих доходів ОСОБА_2 , які базуються на виписках із банківських установ, копій нотаріально посвідчених договорів про відчуження нерухомого майна до укладання шлюбу, при цьому суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , Костика В.В., Мартинюка М .С. , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які в судовому засіданні надали покази стосовно взаємовідносин сторін спору, зайняття ОСОБА_2 підприємницькою діяльністю та її успіхи в цій сфері, однак повідомлені свідками обставини сімейного життя подружжя та обізнаність про придбання об`єктів нерухомого майна та їх цільове призначення, не можуть слугувати належним доказом на підтвердження дійсних реальних доходів отриманих кожним із подружжя та їх внесок у придбання конкретного об`єкта нерухомого майна, що підлягає доказування з урахуванням предмету спору.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, та вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права приватної власності на нерухоме майно, підлягають частковому задоволенню з підстав, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6090,00 гривень., та присудити стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6090,00 гривень., які сплачено сторонами при звернені до суду з первісним та зустріним позовами, що підтверджується долученими до справи оригіналами

Враховуючи наведене та керуючись статями 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, статями 325, 372 Цивільного кодексу України, статями ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, 141, 247, 274-279, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, - задовольнити частково.

Зустрічний позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права приватної власності на нерухоме майно, - задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_12 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_12 .

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: - двоповерховий житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; - земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; - квартиру АДРЕСА_11 81,20 АДРЕСА_13 .

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дохід від здійснення підприємницької діяльності за період - третій та четвертий квартал 2015 року, отриманий Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , в загальному розмірі 628 000,00 гривень.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину загальної суми доходів від здійснення підприємницької діяльності за період - третій та четвертий квартал 2015 року, отриманий Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , в розмірі 314 000,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6090,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6090,00 гривень.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_3 )

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_14 .

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я