Провадження № 22-ц/801/1889/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокуСправа № 127/14830/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/14830/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року, яке ухвалене суддею Гуменюком К.П. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, повний текст складено 27 серпня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи позов тим, що позивач ОСОБА_1 є власником будинковолодіння розміщеного на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

06 грудня 1994 року син позивача - ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_3 .

На прохання сина позивач ОСОБА_1 дозволила відповідачу по справі ОСОБА_3 зареєструватись та проживати у будинковолодінні за вищевказаною адресою.

З метою покращення житлово-побутових умов сім`ї, позивач ОСОБА_1 на своїй земельній ділянці за вищевказаною адресою розпочала будівництво нового житлового будинку. Після фактичного завершення нового будинку в 1998 році, з дозволу ОСОБА_1 сім`я її сина ОСОБА_5 стала проживати окремо від ОСОБА_1 в новозбудованому будинку, де вони мешкають і зараз за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, з реєстрації місця проживання в будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 не знялась, хоча будинком ОСОБА_1 відповідач тривалий час не користується (не проживає) і належних їй особистих речей у спірному будинку немає.

Шлюб між сином позивача та відповідачем по справі було розірвано, однак, після розірвання шлюбу відповідач залишилась надалі проживати у вищезазначеному новозбудованому будинку.

Внаслідок здійснення позивачем ОСОБА_1 подальшого розподілу її земельної ділянки на 2 окремих та введення в експлуатацію новозбудованого будинку згідно вимог законодавства, вказаний будинок 1998 року побудови, де фактично зараз проживає без реєстрації відповідач ОСОБА_3 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , одноосібним власником якого є син позивача та колишній чоловік відповідача ОСОБА_5 .

Отже, відповідач ОСОБА_3 з 1998 року по теперішній час фактично проживає без реєстрації в будинку під АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_5 , але залишається зареєстрованою в належному на праві особистої приватної власності позивачу ОСОБА_1 будинку під АДРЕСА_1 , хоча з моменту офіційного розірвання шлюбу з ОСОБА_5 у грудні 2008 року відповідач перестала належати до членів сім`ї ОСОБА_1

ОСОБА_3 не приймає жодної участі в необхідних витратах ОСОБА_1 з утримання її будинку (проведенні ремонтів, сплаті комунальних платежів), але добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає.

За цих обставин у позивача існують перешкоди в реалізації прав власника щодо можливості безперешкодного володіння, користування та розпорядження своїм особистим майном, а саме: труднощі в оформленні субсидії на житлово-комунальні послуги, відчуження та/або надання в користування (оренду) свого будинковолодіння третім особам.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до ОСОБА_3 із проханням добровільно виписатися з її будинку, в якому остання фактично не проживає впродовж майже 22-х років. Однак, вказані прохання відповідачем були проігноровані.

Просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України. Крім того, вважає, що суд першої інстанції порушив ст.6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, оскільки безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що ОСОБА_3 без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 100 % домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на будівлю № НОМЕР_1 від 03 березня 2000 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 176915078 від 09 серпня 2019 року (а.с.13, 15).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 грудня 2008 року, шлюб між ОСОБА_5 (сином позивача) та ОСОБА_3 (відповідач), зареєстрований 06 грудня 1994 року Вінницьким міським відділом РАГС, а-з № 3014, розірвано (а.с.28).

Відповідно до довідки № 68 від 31 січня 2020 року, виданої КК «Пирогово», у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_5 (син позивача), ОСОБА_6 (донька позивача), ОСОБА_3 (невістка), ОСОБА_7 (внук), ОСОБА_8 (внук) та ОСОБА_7 (внук) (а.с. 32).

Актом про фактичне проживання від 31 січня 2020 року, засвідченим печаткою КМ «Пирогово» та підписом голови КМ «Пирогово» ОСОБА_9 , підтверджується, що за адресою АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 (одна). Даний факт підтверджується підписами сусідів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.34).

З наявних у матеріалах справи заяв ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (сусіди) вбачається, що ОСОБА_3 (колишня невістка ОСОБА_1 ) з 1998 року по теперішній час не проживає в належному власнику ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала, що відповідач ОСОБА_3 з 1998 року по теперішній час фактично проживає без реєстрації в будинку під АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_5 (колишній чоловік), але залишається зареєстрованою в належному на праві особистої приватної власності позивачу ОСОБА_1 будинку під АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, фактичні обставини справи правильно виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки відповідач не проживає у спірному житловому будинку більше одного року з поважних причин, а саме з 1998 року, що також підтвердили письмовими заявами сусіди ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.11, 12).

Крім того, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в суді апеляційної інстанції підтвердили той факт, що ОСОБА_3 з 1998 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Відсутність проживання ОСОБА_3 з 1998 року в будинку ОСОБА_1 , свідчить акт про фактичне проживання від 12 жовтня 2020 року.

Тобто з викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_3 з поважних причин не перебувала в спірному житловому приміщенні більше одного року, тому наявні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування та проживання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в тому, що факт її проживання в будинку АДРЕСА_1 підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг не заслуговують на увагу, оскільки з цих квитанціях вказане прізвище ОСОБА_5 (колишній чоловік), який є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 188238489 від 11 листопада 2019 року (а.с.26).

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 проживає саме в будинку АДРЕСА_1 .

Доводи касаційної скарги щодо розгляду судом першої інстанції справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Частинами п`ятою та сьомою статті 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Таким чином, оскільки справа не віднесена до категорій справ визначених частиною четвертою статті 274 ЦПК України, суд за відсутності клопотання учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, призначивши справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законом повноважень.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2020 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відкриваючи провадження у справі та призначаючи справу до розгляду, суд першої інстанції встановив відсутність обставин для розгляду справи в загальному провадженні.

Відповідно до положень частини 7 статті 279 ЦПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

З матеріалів справи вбачається, що копія ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2020 року була направлена відповідачу ОСОБА_3 та особисто її отримала 30 липня 2020 року.

Таким чином, відповідач була належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також мала достатньо часу для того, щоб звернутися до суду з клопотанням про розгляд справи з повідомленням сторін, але таким правом відповідач не скористалась.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, залишає судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.