ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року

м. Харків

Справа № 640/17155/16-ц

Провадження № 22-ц/818/4245/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

заявник: державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шепель О.Є.,

заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за поданням старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шепеля О.Є. про визначення частки майна належного боржнику ОСОБА_3 , заінересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 10 червня 2020 року (суддя Попрас В.О.), -

встановив:

У січні 2020 року старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Шепель О.Є. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна, належної боржнику ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності :на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог посилався на те, що 3/4 частини вказаної квартири належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . В обґрунтування подання зазначає, що на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в розмір: 458550 грн. Боржник ОСОБА_3 добровільно рішення суду не виконує. Згідно довідки від 21.06.2019 КП «Міське бюро технічної інвентаризації» за боржником ОСОБА_3 зареєстровано право спільної сумісної власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 сумісно за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а іншого майна, за рахунок якого можливо провести виконання судового рішення, окрім нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боржник не має.

В судовому засіданні державний виконавець подання підтримав та просив його задовольнити.

Боржник ОСОБА_3 проти задоволення подання не заперечував.

Заінтересовані особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 10 червня 2020 року подання старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Шепе-ля О.Є. задоволено. Визначено, що частка боржника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1/4 частину цього майна.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою подання державного виконавця залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення помилкової та передчасної ухвали.

Вказує, що подання державного виконавця є невмотивованим та не ґрунтується на допустимих та належних доказах.

У спірній квартирі проживає двоє неповнолітніх дітей. Рішень від органів опіки та піклування стосовно надання згоди на реалізацію житла виконавець не отримував.

Крім того, боржник більше 20 років за вказаною адресою не проживає та втратив право спільної сумісної власності за набувальною давністю.

Також боржник не звертався з пропозицією укласти договір про виділення у натурі частки із майна в порядку ст.364 ЦК України, чим порушив вимоги ч.2 ст.369 ЦК України, відповідно до якої розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні питання про визначення частки у спільній сумісній власності суд може відступити від засад рівності часток, зокрема якщо один із співвласників не дбав про матеріальний стан спільного майна. Суд не перевірив чи виділялись із спільного майна частки за відповідним договором чи рішенням суду. Також у матеріалах справи відсутні актуальні відомості щодо квартири, а технічна документація стосовно неї судом не досліджувалась і в обґрунтування ухвали була взята інформація від 2002 року.

Зазначає, що в боржника достатньо грошових коштів та рухомого майна, на яке в першу чергу звертається стягнення. Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Застосування судом положень ст.443 ЦПК України є крайнім заходом виконання судового рішення.

Звертає увагу, що іншими рішеннями по цій справі вже встановлювалися факти передчасності звернення державного виконавця із відповідними поданнями, доки останнім не буде вжито всіх заходів примусового виконання, передбачених законодавством України у сфері примусового виконання рішень.

Щодо порушення судом норм процесуального права посилається на те, що її клопотання про відкладення розгляду справи та виклик свідків залишилось судом без уваги.

Судом першої інстанції належним чином не повідомлено всіх учасників справи про дату, час і місце засідання суду.

Повний текст ухвали не містить строку і порядку набрання нею законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, як таку, що не грунтується на дійсних обставинах справи та нормах чинного законодавства України.

Зазначає, що наявність чи відсутність реєстрації неповнолітніх дітей за адресою об`єкту нерухомості ніяким чином не впливає на визначення права власності щодо такого майна та на його дольвий розподіл.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_3 більше 20 років не проживає за адресою спірної квартири не відповідає дійсності, оскільки останній постійно отримує судову кореспонденцію за цією адресою. Крім того факт непроживання особи в квартирі жодним чином не впливає на її право власності.

Посилання апелянтки на численні рішення не мають практичного значення для вирішення цієї справи.

Доводи ОСОБА_1 про порушення судом норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Шепелем О.Є. подано письмові пояснення, в яких він не заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить винести рішення на розсуд суду.

Зазначає, що на теперішній час боржником не вчинено будь-яких дій спрямованих на виконання рішення суду, а виконавець ще не у повному обсязі використав свої права щодо примусового виконання рішення суду.

Боржник відмовляє виконавцю у наданні витребуваної інформації за вимогою, яка була вручена йому під час судового засідання.

Державним виконавцем наразі планується винести постанови про арешт коштів боржника, які у подальшому буде направлено для виконання у більш ніж 70 фінансових установ. Крім того, державним виконавцем будуть направлені відповідні запити стосовно іншого рухомого майна боржника.

В судове засідання апеляційної інстанції з`явився боржник ОСОБА_3 та представник ОСОБА_5 , який діє в інтересах апелянта.

Стягувач ОСОБА_4 надала заяву, в якій повідомила причини неявки. Будь-яких клопотань заява не містить.

З огляду на те, що явка в апеляційний суд не є обов`язковою, судова колегія згідно ст.372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся осіб.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.01.2016 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за розпискою від 18.04.2013 у розмірі 458550 грн.

На виконання вищезазначеного рішення суду 28.02.2017 Київським районним судом міста Харкова видано виконавчий лист 640/17155/16-ц, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 458 550 грн.

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. від 10.03.2017 відкрито виконавче провадження за цим виконавчим листом.

10.03.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, коштів, майна та інших цінностей у боржника не виявлено.

За даними КП «Харківське міське БТІ» Харківської міської ради станом на 31.12.2012 року за боржником ОСОБА_3 зареєстровано право спільної сумісної власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 сумісно за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.08.1999 реєстраційний № НОМЕР_1 квартира АДРЕСА_1 , перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її дочка ОСОБА_1 отримала спадкове майно, а саме: 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.10.2002, виданим держаним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 3-1058.

Боржник ОСОБА_3 добровільно рішення суду не виконує, відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо провести виконання судового рішення, окрім нерухомого майна, спільною сумісною власністю з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Задовольняючи подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд першої інстанції виходив із наявності у ОСОБА_3 невиконаного боргового зобов`язання, а також права власності останнього на нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виходячи з принципу рівності часток визначив, що частка боржника ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1/4 частину цього майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до частин шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Системний аналіз положень ч. 1 ст. 443 ЦПК України та ч. 6 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" приводить до висновку, що державний виконавець під час виконання судового рішення наділений повноваженнями щодо виявлення майна боржника шляхом звернення до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

З підстав, передбачених ст. 443 ЦПК України державний виконавець звернувся до суду з поданням про вирішення процесуального питання - визначення частки майна боржника, яким він володіє з іншою особою.

Згідно з частиною другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Беручи до уваги те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.08.1999 реєстраційний № НОМЕР_1 квартира АДРЕСА_1 , перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що частка майна боржника у цьому нерухомому майні складає ј.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що задоволення цього подання є передчасним та суперечить інтересам неповнолітніх дітей, які зареєстровані та мешкають у цій квартирі, є безпідставним, оскільки визначення частки майна боржника ніяким чином не порушує права дітей.

За положеннями статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно зі ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі помилково ототожнює поняття "виявлення майна" та "звернення стягнення на майно". Визначення частки є процесуальною дією по виявленню державним виконавцем майна. А звернення стягнення на майно є наступною процесуальною дією під час якої реалізується майно. Таким чином, з`ясування обставин наявності іншого майна, черговість і співмірність реалізації майна та боргу відбуваються на стадії його реалізації.

Оскільки оскаржуваною ухвалою лише визначено частку боржника у нерухомому майні, яке є об`єктом спільної сумісної власності, питання щодо реалізації цього майна не є предметом розгляду справи, підстави вважати ухвалу суду такою, що порушує права дітей, відсутні.

Також не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, що державний виконавець не вчинив всіх необхідних дій щодо розшуку майна боржника, на яке можна звернути стягнення, а відтак подання про визначення частки майна божника у майні інших осіб є передчасним, оскільки визначення частки майна боржника за своїм змістом і є діями державного виконавця спрямованими на виявлення майна боржника, а не зверненням стягнення на частку майна боржника, як помилково вважає ОСОБА_1 .

Крім того, матеріали справи містять докази того, що державним виконавцем вчинялися дії щодо розшуку майна боржника, які не дали результатів.

Безпідставним є і посилання ОСОБА_1 на те, що боржник втратив право власності на спірне майно за набувальною давністю, оскільки воно не ґрунтується на нормах закону.

Підстави припинення права власності передбачені ст.346 ЦК України, яка не містить такої підстави, як тривале не користування своїм майном.

Разом з цим, ст.344 ЦК України містить норми щодо набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, яке відповідно до ч.4 цієї статті набувається за рішенням суду.

Жодних доказів на підтвердження того, що боржник втратив право власності на частку вказаної квартири, а інша особа набула це право за рішенням суду, договором чи законом, ОСОБА_1 не надано.

Отже, наявні в справі відомості про право власності боржника апелянтом не спростовано.

Відповідно дост. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на процесуальні порушення, допущені судом під час розгляду справи, колегія суддів не приймає, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Що стосується належного повідомлення учасників справи, слід зазначити, що за змістом ч.2 ст.443 ЦПК України суд розглядає подання у десятиденний строк з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника.

Із матеріалів справи вбачається, що про дату, час та місце судового засідання на 10.06.2020 року учасники справи повідомлялись шляхом надсилання судових повісток, які були отримані 03.06.2020 року боржником та апелянтом особисто (т.6 а.с. 181, 182).

При цьому за змістом п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим) , якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки ОСОБА_1 про дату, час і місце засідання суду, призначеного на 10.06.2020 року о 10 год. 45 хв., була повідомлена своєчасно та належним чином, вказані обставини не є підставою для скасування ухвали суду за її апеляційною скаргою.

Що стосується клопотань про відкладення розгляду справи та виклик свідків, які не були задоволені судом, колегія суддів зазначає, що статтею 443 ЦПК України встановлено, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду питання, а виклик свідків за наявності їх письмових пояснень та інших доказів, які містяться в матеріалах справи, суд обґрунтовано визнав недоцільним.

Незазначення в ухвалі суду строку і порядку набрання нею законної сили, хоча і є процесуальним порушенням, проте на правильність висновків суду не впливає та не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 10 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку, передбаченому статтею 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 25.09.2020 року.