13.10.2020 Провадження №2/389/695/19
Рішення

(заочне)

іменем України

13 жовтня 2020 року Знам`янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Савельєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Солонько К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в місті Знам`янка Кіровоградської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житла та зняття з реєстраційного обліку,

за участю: представника позивачки адвоката Урсаленко К.О.,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить виселити ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 ; зняти відповідача з реєстраційного обліку з вказаної адреси.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , де проживає разом зі своїм сином ОСОБА_2 . При цьому, син, проживаючи в будинку, комунальні платежі не сплачує, зловживає спиртними напоями, в стані сп`яніння вчиняє дебоші, ображає її нецензурною лайкою, що негативно впливає на неї та стан її здоров`я. Його поведінка стала причиною неодноразових звернень до правоохоронних органів, внаслідок чого відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Внаслідок неправомірних дій відповідача вона змушена шукати притулок у знайомих. В добровільному порядку ОСОБА_2 звільняти будинок не бажає, що перешкоджає їй вільно користуватися й розпоряджатися своїм майном та змушує проживати в іншому будинку, який їй не належить. Викладені обставини змусили її звернутися до суду з даною позовною заявою.

Представник позивачки в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі,посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просила їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Згідно з ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26.12.2019 розгляд справи проводиться заочно.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне.

Відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, які викладені в інформації від 18.09.2019, свідчать про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві приватної власності в цілому належить ОСОБА_1 (а.с.6). У довідці Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області від 18.09.2019 №1543 вказано, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входить син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7). З довідки Знам`янського РС УДМС України в Кіровоградській області та довідки Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.17, 18).

Згідно з листом Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 20.09.2019 та протоколами прийняття заяв про вчинення кримінальних правопорушень від 21.09.2017, 23.11.2017 та 16.05.2019, ОСОБА_1 два рази письмово зверталася до Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області та один раз на спеціальну лінію «102» з приводу протиправних дій свого сина ОСОБА_2 (а.с.8, 9, 10, 11).

За фактом вчинення ОСОБА_2 16.05.2019 домашнього насильства по відношенню до ОСОБА_1 постановою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.06.2019 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. (а.с.40-42).

Як вбачається з інформації, наданої Суботцівською сільською радою Знам`янського району Кіровоградської області від 04.12.2019, письмових звернень ОСОБА_1 до зазначеної сільської ради щодо неправомірних дій її сина ОСОБА_2 не надходило (а.с.55). За місцем свого проживання ОСОБА_2 характеризується негативно, оскільки зловживає спиртними напоями, в стані алкогольного сп`яніння спричиняє сварки зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , веде аморальний спосіб життя, був засуджений, не працює (а.с.56).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , який є дільничним офіцером поліції та обслуговує Суботцівську сільську раду Знам`янського району Кіровоградської області, пояснив, що ОСОБА_2 з 2018 року перебуває під адміністративним наглядом, як раніше засуджений, тому раз на місяць він перевіряє ОСОБА_2 за місцем проживання по АДРЕСА_1 . Починаючи з 2018 року з ОСОБА_2 неодноразово проводились профілактичні бесіди. Між ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_1 часто виникають сварки й спори з приводу будинку, в якому вони проживають. ОСОБА_1 неодноразово зверталась до поліції з приводу цих сварок. Однак, до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП ОСОБА_2 притягнуто лише раз 21.06.2019 постановою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області у провадженні №3/389/737/19. При цьому, як пояснював ОСОБА_2 під час бесіди, він не заперечує проти проживання матері в будинку та жодних дій, які б перешкоджали їй у цьому, не чинив.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, №38677/06, §40, ЄСПЛ, від 24.04.2014).

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку повинні бережно відноситись до жилого будинку. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані приймати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території проведення ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Підстави виселення членів сім`ї власника будинку передбачені статтею 157 ЖК України та частиною першою статті 116 ЖК України.

Відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, і відповідно до правил ст.29 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України,доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 як член сім`ї власника домоволодіння ОСОБА_1 , оскільки доводиться їй сином.

Між тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів саме систематичного порушення правил співжиття, які свідчать про те, що стосовно відповідача повноважними органами застосовувалися заходи попередження або громадського впливу і це не дало позитивних результатів та при цьому відповідачем повторно порушувалися правила співжиття.

Таким чином, судом не встановлена систематичність порушення ОСОБА_2 правил співжиття з ОСОБА_1 , що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку.

Також слід зазначити, що за умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, заслухавши представника позивачки, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших осіб спільне проживання з ним в одному будинку, у зв`язку з чим до нього вживалися заходи попередження або громадського впливу, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача, передбачених ст.ст.157, 116 ЖК України та, відповідно, про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 і про зняття його з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що даним судовим рішенням позивачці відмовлено в задоволенні позову, під час відкриття провадження в справі ухвалою суду від 17.10.2019 її було звільнено від сплати судового збору, тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.9, 116, 156, 157 ЖК України, ст.ст.12, 76-81, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житла та зняття з реєстраційного обліку, відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду через Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 16.10.2020.

Суддя Знам`янського міськрайонного суду

Кіровоградської області О.В. Савельєва