ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 643/2932/17

провадження № 22-ц/818/1285/20

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи Громадська організація «Фонд допомоги Олени Орєхової», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шефель Денис Сергійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 20 листопада 2019 року у складі судді Сугачової О.О.,

УСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним укладений між нею та ОСОБА_2 договір довічного утримання (догляду) від 20.10.2016 (надалі Договір) , визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 (надалі АДРЕСА_2 ).

В обґрунтування позову зазначила, що за станом свого здоров`я та у зв`язку з похилим віком не має можливості самостійно піклуватися про себе. Тому 20.10.2016 уклала Договір, за умовами якого, як вважала позивач, вона передає у власність відповідачу свою Квартиру, а остання буде надавати їй догляд та допомогу у вигляді прибирання житла, прання, готування їжі, купівлі харчів та ліків, сплати комунальних послуг. Між тим, з часу укладання договору позивач не отримала жодного виду догляду, а наприкінці листопада 2016 дізналася, що умовами договору взагалі не передбачений обов`язок відповідача забезпечувати її доглядом довічно. А саме, у тексті оскаржуваного договору не відображені обов`язки набувача щодо догляду та допомоги позивачу у вигляді прибирання житла, прання, готування їжі, купівлі харчів та ліків, сплати комунальних послуг. Про відсутність зазначених умов договору позивачці до його підписання не повідомлялось, текст договору не був перекладений на російську мову, яку позивач розуміє, оскільки є громадянкою Литви. Договір позивачка особисто прочитати не могла тому, що страждає на захворювання обох очей, перебуває на обліку з 2012 року в поліклініці з діагнозом вікритокутова глаукома останнього ступеня, вікова макулярна дегенерація, вікова катаракта, через що дуже погано бачить, фактично не читає. За умовами Договору відповідач зобов`язався лише фінансово її утримувати, проте в цьому вона не має потреби тому, що отримує пенсію достатнього розміру. Крім того, відповідно до умов договору, відповідачка нібито передала позивачу первинний платіж в сумі 50000 грн, однак таких грошей позивач не отримувала, оскільки в той же день нею був укладений договір доручення від 20.10.2016, за умовами якого ОСОБА_1 передала зазначені грошові кошти на розрахунки за договором про виконання послуг та за внесення оплати від свого імені за інші платні послуги. Позивач вважає, що Договір не відповідає її внутрішній волі, оскільки вона при його укладанні помилялася щодо умов, які мають істотне значення.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано недійсним Договір, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн. В задоволені позову про визнання права власності на Квартиру відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач є особою похилого віку (1928 року народження), громадянкою Литви. Договір укладений без установлення факту володіння ОСОБА_1 українською мовою, без перекладу змісту Договору на мову, яку розуміє позивач. В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 , маючи вади зору, не могла читати друкарського тексту Договору; за своїм майновим станом отримання фінансової допомоги у вигляді 1000 грн щомісяця не потребувала; грошові кошти у розмірі 50000 грн за дорученням не отримувала; за станом здоров`я дійсно потребує сторонньої допомоги та догляду, на отримання яких розраховувала при укладенні Договору. На підставі зазначених фактів суд дійшов висновку про наявність у неї помилки щодо обставин, які мають істотне значення, та відсутність у неї волевиявлення на укладення Договору. Оскільки ОСОБА_1 не обґрунтувала необхідність застосування наслідків недійсності правочину, у задоволені позову в частині визнання за нею права власності на Квартиру суд відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Договір від 20.10.2016, за яким на набувача покладався обов`язок грошового утримання позивача, в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства України. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач сама звернулась до Громадської організації «Фонд допомоги Олени Орєхової» з пропозицією про укладання договору довічного утримання на запропонованих умовах грошового утримання. Позивач добре знає українську мову, оскільки народилася на Україні та загалом прожила 41 рік на території України. При укладенні Договору позивач не застерегла нотаріуса, що вона не розуміє українську мову, однак повідомила, що їй зрозумілий текст правочину. Також позивач не наголошувала, що має вади зору. Під час підписання оспорюваного договору позивач поводилася впевнено, всі документи підписувала без сторонньої допомоги. Отже, в момент підписання Договору позивач чітко розуміла предмет Договору, усвідомлювала його умови, наслідки та бажала настання таких наслідків. ОСОБА_1 перебуває під фізичним та психологічним тиском третіх осіб, оскільки ОСОБА_2 письмово зверталася до позивача з пропозицією змінити грошове утримання на фізичний догляд, проте така пропозиція залишилася без уваги.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (надалі Квартира), що підтверджується даними договору купівлі продажу від 01.11.2002, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.05.2003 (т. 1 а.с. 104 105).

Двадцятого жовтня 2016 року громадянка Литви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відчужувач), з однієї сторони, та ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_4 (набувач), з другої сторони, уклали договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 Квартиру, взамін чого набувач зобов`язалася забезпечувати відчужувача фінансовим утриманням довічно(надалі Договір, т.1 а.с. 7-8).

За змістом п. 7 Договору набувач ОСОБА_2 зобов`язалася довічно фінансово утримувати відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення його життєвих потреб. Сторони домовились, що грошове утримання складається з первинного платежу у розмірі 50 000 грн та щомісячних платежів у розмірі 1000 грн на місяць. Сторони домовились, що щомісячне грошове утримання буде надаватися відчужувачу шляхом поштового або банківського переказу, або готівкою під розписку. Крім цих сум набувач зобов`язався щомісячно разом або окремо сплачувати комунальні послуги за Квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання послуг. Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу , або готівкою під розписку.

У випадку виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, відчужувач самостійно, на свій розсуд , несе витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання передбаченого Договором, згідно обумовлених сум.

Відповідно до п.14 Договору істотними умовами цього договору вважатимуться : довічне право проживання відчужувача у Квартирі, щомісячні платежі у розмірі 1000 грн, первинний грошовий платіж.

Двадцятого жовтня 2016 року між громадською організацією «Фонд допомоги Олени Орєхової» та ОСОБА_1 був укладений договір супроводження договору довічного утримання, за умовами якого Фонд зобов`язався надати ОСОБА_1 юридичні та інші інформаційно-консультативні послуги, пов`язані з виконанням Договору, а також допомогу у виконанні умов Договору (т.1.а.с.10).

Із Додатку №1 до заяви від 19.10.2016 вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує, що при умові підписання договору довічного утримання нею буде отримане одноразове грошове утримання в розмірі 50000 грн, щомісячна виплата в розмірі 1000 грн, оплата комунальних послуг, абонентська плата за телефон, водопостачання, електроенергію, соціальний пакет кабельного телебачення та оплата послуг домофону (т.1 а.с. 151).

Даними розписки від 20.10.2016 підтверджується , що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 50000 грн в рахунок одноразової виплати згідно з Договором (т.1 а.с.64).

Згідно з даними розписки від 20.10.2016 (т.1 а.с.63) ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 390 грн в рахунок щомісячного утримання за жовтень 2016 року за умовами Договору.

Відповідно до договору доручення від 20.10.2016, укладеного між сторонами у справі, ОСОБА_1 доручила Ореховій О.В. отримати від довірителя грошові кошти у розмірі 50000 грн для подальшої оплати за договором про виконання послуг № 10 від 21.10.2016 та протягом дії зазначеного договору провадити розрахунки за цим договором від імені Довірителя за послуги з догляду Довірителя, та, за необхідності, вносити оплату від імені Довірителя за інші платні послуги, про що має бути окрема домовленість сторін (т.1 а.с. 9).

Таким чином, ОСОБА_1 отримала одноразове грошове утримання в сумі 50 000 грн від ОСОБА_2 і в той же день передала вказану суму грошей ОСОБА_2 за договором доручення для вчинення юридичних дій.

Проте доказів вчинення ОСОБА_2 будь - яких юридичних дій на підставі договору доручення від 20.10.2016 відповідач суду не надала. Не містять матеріали справи й доказів виконання ОСОБА_2 зобов`язань з утримання, що визначені п.7 Договору.

Із довідки Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківський області від 16.01.2017 № 770-04/20 про виплату пенсії, призначеної відповідно до законодавства Литовської Республіки за період з 01.07.2016 по 31.12.2016, вбачається, що ОСОБА_1 на її особистий рахунок в АТ «Ощадбанк» отримувала лише пенсію у розмірі 19 423 грн 42 коп. за ІІІ квартал 2016 року та 18 279 грн 69 коп. за IV квартал 2016 року (т.1 а.с.14).

Згідно з наданими позивачем медичними документами ОСОБА_1 , 1928 року народження, перебувала на обліку з приводу патології органу зору, в неї виявлено судинну макулодистрофію обох очей та літню катаракту, глаукому тощо (т.1 а.с.13,15, т.2 а.с.57-68).

Із висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 08-428/2018/пп комісійного судово-медичного дослідження Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 11.12.2018 № 08-11/428 вбачається, що за даними медичної карти амбулаторного хворого №3322 ХМКЛ №14 ім. ОСОБА_5 , хвора ОСОБА_1 , 1928 року народження, перебувала на обліку з приводу патології органу зору, коли в 2004 в неї виявлено судинну макулодистрофію обох очей та початкову літню катаракту із показниками значного зниження гостроти зору; періодично проходила курси стаціонарного лікування; у 2014 році - для вирішення питання щодо хірургічного лікування глаукоми, рекомендована госпіталізація до МКЛ. Зір прогресивно погіршувався та за станом здоров`я на 05.04.2016 (найбільш близька дата огляду офтальмологом до дати підписання договору) гострота зору правого ока у ОСОБА_1 рахунок пальців біля обличчя, лівого ока 0,02 н.к. Ця гострота зору не дозволяла ОСОБА_1 читати друкарський текст шрифту 12-14 на стандартній відстані на час складання договору 20.10.2016. Судити про можливість читання тексту з використанням оптичних приладів (телескопічний монокулір) зблизька за наявними даними не є можливим. Можна також сказати, що за допомогою окулярів і лупи стандартний текст вона також читати не могла. Прогноз щодо підвищення гостроти зору і полів зору у ОСОБА_1 , враховуючи час маніфестації патології та характер незворотних органічних змін, несприятливий. Поліпшення гостроти зору при медикаментозному лікуванні, враховуючи вік пацієнта та характер патології, також маловірогідне. При цьому діагнозі і функціях органу зору можливе призначення пацієнта інвалідом 1 або 2 групи, що залежить від результатів виявлення полів зору (т.2 а.с.54-69).

Допитаний в судовому засіданні 06.11.2019 в районному суді експерт Сербіненко І.Ю. підтримав зроблені ним висновки судово - медичного дослідження.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України)).

За правилами статті 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу

Згідно із частиною першою статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У якості правової підстави для визнання Договору недійсним відповідно до статті 229 ЦК України, ОСОБА_1 посилалася на те, що під час укладення Договору помилилася щодо обов`язків набувача Квартири по її утриманню та догляду.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, що регулюються вищезазначеними нормами права, та обґрунтовано вважав, що позивачка в силу свого похилого віку та стану здоров`я помилилася з приводу своїх прав та обов`язків ОСОБА_2 за Договором. А саме, укладаючи Договір ОСОБА_1 розраховувала на отримання від відповідача довічного догляду, якого вона потребує за віком та станом здоров`я.

Допитані в судовому засіданні свідки є співробітниками ГО «Фонд допомоги Олени Орєхової» та доводи позивачки щодо її потреби у догляді не спростували.

Оскільки ОСОБА_1 , 1928 року народження , є особою похилого віку, має хворобу очей, труднощі з вирішенням побутових проблем, що підтверджується медичними довідками, висновком експерта, даними матеріалу ЖЄО № 21349 від 31.05.2017 стосовно неможливості ОСОБА_1 потрапити додому самостійно (т.1 а.с. 130Б 131Г), судова колегія вважає, що помилка ОСОБА_1 щодо відсутності в ОСОБА_2 обов`язку надавати їй допомогу з догляду у вигляді прибирання Квартири, придбання ліків, продуктів та вирішення інших побутових проблем, є істотною.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду щодо недійсності Договору. Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку не спростовують. Тому її належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 2 березня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

Р.М.Піддубний