Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бедьо В.І.

за участі секретаря судових засідань - Пазяк С.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, визнання недійсним та скасування договору дарування та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищазазначеним позовом, який мотивований наступним.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що стверджується відповідним договором купівлі-продажу квартири від 25.08.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального кругу Капітула Г.Д.

Рябицький В.В. зазначив, що в силу ст. 382 ЦК України та ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» він, як власник квартири АДРЕСА_1 володіє підвальними приміщеннями вказаного будинку на праві спільної сумісної власності.

В червні 2015 року позивачу стало відомо про те, що 20.12. 2010 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області, розглянувши цивільну справу № 2п- 9589/10 за позовом ОСОБА_2 до КП «Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода» про визнання права власності на підвальне приміщення, ухвалив рішення, яким визнав за ОСОБА_2 право на підвальне приміщення, ухвалив рішення, який позов задовольнив та визнав за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язав КП «БТІ м. Ужгорода» внести відомості про право власності ОСОБА_2 на вказане приміщення.

Право власності на заначені підвальні приміщення було зареєстроване за ОСОБА_2 23.02.2011 року у відповідності до витягу КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про державну реєстрацію прав № 29100725 від 23.02.2011 року.

Після державної реєстрації прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 30.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального коругу Венжега М.Д. подарувала підвальні приміщення ОСОБА_3 .

Право власності на зазначені підвальні приміщення було зареєстровано за ОСОБА_3 22.06.2011 року у відповідності до витягу КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про державну реєстрацію прав № 30713684 від 22.07.2011 року.

Однак рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 14.12. 2015 року було скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.12.2010 року та відмовлено у позові ОСОБА_2 .

Відтак позивач вказує на те, що прийняття судом апеляційної інстанції рішення, яким скасовано право власності ОСОБА_2 на підвальне приміщення вказує на те, що вчиняючи правочин договір дарування остання не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки не була власником даного майна, тому спірний договір суперечить вимогам вимогам ст.317 ЦК України, якою регламентовано виключно право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Свою юридичну заінтересованість у скасуванні договору дарування позивач обґрунтовує тим, що це є обов`язковим елементом без якого він буде в подальшому позбавлений можливості реально і без перешкод реалізовувати свої права щодо власності на спірні підвальні приміщення.

Враховуючи те, що підвальні приміщення вибули з його володіння поза його волею, вважає, що він вправі витребувати їх від ОСОБА_3 за правилами ст. 387 ЦК України.

На підставі вищезазначеного позивач просить суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за № 2п-9589 /10 від 20 грудня 2010 року, яке набуло законної сили 31 грудня 2010, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради за реєстровим номером 32976066, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2011 р. № 29100725, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення, площею 78,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ; визнати недійсним та скасувати договір дарування від 30 червня 2011 посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Венжега М.Д., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким відчужено підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав № 32976066 від 22.07.2011 року; витребувати від ОСОБА_3 підвальне приміщення, площею 78. 2 кв.м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.09.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 19.02.2018 року.

19.02.2018 року судове засідання по справі не відбулося у зв`язку перебуванням судді Бедьо В.І. на лікарняному.

11.06.2018 року та 14.09.2018 року судові засідання по справі були відкладені у зв`язку неявкою учасників судового процесу.

20.02.2019 року судове засідання по справі не відбулося у зв`язку перебуванням судді Бедьо В.І. на лікарняному.

02.07.2019 року судове засідання по справі було відкладені у зв`язку неявкою учасників судового процесу та заявою відповідача ОСОБА_3 про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням на лікарняному по вагітності та пологах.

23.04.2020 року учасники судового розгляду не зявилися в судове засідання, про дату та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Суд констатує, що в матеріалах справи містяться заяви представника позивача про розгляд справи у його відсутності, просять суд задовольнити позовов у повному обсязі.

25.03.2020 року представник відповідачів подав до суду відзив на позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову з підстав, ивкладених у відзиві.

З огляду на те, що в матеріалах справи міститься заява позивача про можливість розгляду даної цивільної справи без його участі, враховуючи, що відповідачами також надано письмові пояснення по суті позову у відзиві на позовні вимоги, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі письмових доказів.

Вивчивши зміст позову, доданих до нього сторонами письмових доказів, суд встановив наступні обставини.

Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального кругу Капітула Г.Д. ( а.с. 8-9), копією витягу № 8920338 від 25.08.2010 року про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів ( а.с. 10), копією витягу № 27395672 від 22.09.2020 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданою КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області ( а. с. 11).

ОСОБА_1 зазначає, що в силу ст. 382 ЦК України та ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» він, як власник квартири АДРЕСА_1 володіє підвальними приміщеннями вказаного будинку на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим вказує, що у зв`язку з діями відповідача ОСОБА_2 щодо безпідставного заволодіння підвальними приміщеннями вказаного будинку, він, як співвласник квартири у будинку АДРЕСА_3 позбавлений можливості безперешкодно користуватися приміщеннями, що відносяться до нежитлових та передбачених для загального користування.

З доданого до матеріалів справи рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.12. 2010 року у справі № 2п-9589/10 ( а. с. 15) вбачається, що таким задоволено позов ОСОБА_2 до КП «Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода» та визнано за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., що згідно технічного паспорту ( інвентарна справа № 4011) знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язано КП «Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода» внести відомості про право власності ОСОБА_2 на вказане підвальне приміщення та видати їй витяг про реєстрацію права власності на заначене нерухоме майно.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що право власності на заначені підвальні приміщення було зареєстроване за ОСОБА_2 23.02.2011 року у відповідності до витягу КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про державну реєстрацію прав № 29100725 від 23.02.2011 року.

Після державної реєстрації прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 30.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального коругу Венжега М.Д. подарувала підвальні приміщення ОСОБА_3 .

Право власності на зазначені підвальні приміщення було зареєстровано за ОСОБА_3 22.06.2011 року у відповідності до витягу КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про державну реєстрацію прав № 30713684 від 22.07.2011 року.

Суд, при дослідженні письмових доказів встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження зазначених обставин.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що сторона відповідача не заперечує вказані обставини у наданому суду відзиві.

Суд, керуючись положеннями ст. 82 ЦПК України приходить до переконання, що вказані обставини не підлягають встановленню та доказуванню, оскільки визнаються учасниками справи і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Рішенням апеляційного суду Закарпатсько області від 14.12. 2015 року було скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.12. 2010 року та ухвалено нове рішення, яким відомовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 . Підставою дял скасування суд апеляційної інстанції зазначив те, що КП «Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода», який зазначений позивачем в якості відповідача, в розумінні права власності не має жодного відношення до спірного підвального приміщення з тих підстав, що вказана установа по роду діяльності тільки здійснює технічну інвентаризацію житлових та інших приміщень і документів щодо належності вказаній юридичній особі підвальних приміщень немає, відтак спір розглянутий за участі неналежного відповідача.

Відтак позивач наголошує на тому, що прийняття судом апеляційної інстанції рішення, яким скасовано право власності ОСОБА_2 на підвальне приміщення вказує на те, що вчиняючи правочин договір дарування остання не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки не була власником даного майна, тому спірний договір суперечить вимогам вимогам ст.317 ЦК України, якою регламентовано виключно право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Свою заінтересованість у скасуванні договору дарування позивач обґрунтовує тим, що він буде в подальшому позбавлений можливості реально і без перешкод реалізовувати свої права щодо власності на спірні підвальні приміщення.

Враховуючи те, що підвальні приміщення вибули з його володіння поза його волею, вважає, що він вправі витребувати їх від ОСОБА_3 за правилами ст. 387 ЦК України.

З цих підстав позивач ставить наступні вимоги: скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за № 2п-9589 /10 від 20 грудня 2010 року, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради за реєстровим номером 32976066, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2011 р. № 29100725, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення, площею 78,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ; визнати недійсним та скасувати договір дарування від 30 червня 2011 посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Венжега М.Д., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким відчужено підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав № 32976066 від 22.07.2011 року; витребувати від ОСОБА_3 підвальне приміщення, площею 78. 2 кв.м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Представник відповідача не погоджується з аргументами та предметом позову з причин їх давності, недоведеності доказами, у зв`язку з відсутністю достатності та переконливості доводів.

Сторона відповідача вважає помилковими обґрунтування доводів позивача відносно прав власників тринадцяти квартир будинку АДРЕСА_3 на володіння підвальними приміщеннями на праві спільної сумісної власності та посилання на ст.382 ЦК України. Також вважає, що нерухоме майно за адресою в АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.05.2015 р., індексний номер 37223519, виданий Реєстраційного службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області має статус житлового будинку із формою власності «приватна», тому до власників квартир будинку АДРЕСА_3 ніякого відношення не має, спільним майном разом із мешканцями цього багатоквартирного будинку не користується та не володіє. Крім того сторона відповідача зазначає, що права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливе шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦПК України. На думку відповідачів позивач не надав жодного доказу про те, що він колись був власником житлового будинку АДРЕСА_3 та не навів жодного належного та допустимого доказу про те, що даний будинок вибув з його володіння поза його волі.

Натомість вважають, що право власності, зокрема на підвальні приміщення, як цілісного майнового комплексу будинку за адресою в АДРЕСА_3 » ОСОБА_2 набуто у встановленому законом порядку, а саме на підставі свідоцтва про права власності від 07.05.2015 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01. Таким чином відповідачі переконані, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, не обґрунтував про наявність у нього бсягу цивільної дієздатності щодо спільної власності нерухомого майна, розташованого за адресою в АДРЕСА_3 , не був стороною договірних правовідносин правочину, який оскаржується, відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Крім відзиву представником відповідачів ОСОБА_4 було подано до суду заяву про застосування строків давності до вимог позову. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що позивачу було відомо про факт належності ОСОБА_2 на праві власності підвальних приміщень за адресою АДРЕСА_2 ще до вересня 2014 року. Доказом цього факту вважає розписку зобовязального характеру позивача про проведення ним ремонтних робіт у підвальних приміщеннях, повернення ключів від дверей власнику тих приміщень. На думку представника відповідачів позовна давність впливла щодо вимоги про скасування ріщення про державну реєстрацію прав власності на підвальні приміщення за ОСОБА_2 та визнання недійсним і скасування договору дарування від 30.06.2011 року, оскільки перебіг позовної давності щодо цих вимог почався від дати не пізніше 06.09.2014 року.

Вивчивши зміст заяви про застосування строків давності до вимог позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, зокрема, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц зробила висновок, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

У випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Доводи сторони відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом є необгрунтованими, оскільки рішенням апеляційної інстанції 14.12. 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції щодо набуття права власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, а відповідач звернувся до суду з цим позовом 08.09.2017 року, тобто в межах позовної давності.

З письмових пояснень сторони відповідача слідує, що такими підтверджено факт володіння ОСОБА_3 підвальними приміщеннями, які згідно наданих нею доказів на даний час є частиною цілісного майнового комплексу будинку за адресою в АДРЕСА_3 .

Так, з доданої до матеріалів справи Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 13.01.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 здійснила реконструкцію власної квартири АДРЕСА_4 .

Довідкою № 2348 від 22.04.2014 року, виданою Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради підтверджується, що проектованій реконструкції власної квартири АДРЕСА_5 , належній ОСОБА_2 з виділенням в окреме будинковолодіння на АДРЕСА_3 згідно з адресним планом міста та відповідно до рішення міськвиконкому № 494 від 18.12. 2014 року пункт 15 надана поштова адреса: АДРЕСА_3 .

Сторона відповідача вважає, що вказаний новостворений об`єкт нерухомості не має жодного відношення до власників квартир будинку АДРЕСА_3 , оскільки належить відповідачці ОСОБА_3 на праві власності.

Вивчивши надані стороною відповідача доводи, суд виходить із наступного.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилих приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

У частинах першій і другій статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_20 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир дво- або багатоквартирних жилих будинків та жилих приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, жилі приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

У статті 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що спільне майно власників квартир складається з неподільного і загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до висновків, викладених у наведеному вище Рішенні Конституційного Суду України, правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися відповідно до Конституції України (пункт 7 частини першої статті 92) виключно законами України. Власники квартир дво- або багатоквартирних жилих будинків і жилих приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, жилі приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Згідно з пунктом 4 вищезазначеного Рішення Конституційного Суду України, під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих жилих і нежилих приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення.

У статті 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному жилому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у жилому будинку.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_21 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначив, що підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Таким чином, у багатоквартирних жилих будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежилими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, в жилий фонд не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх жителями право власності у останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, призначених для забезпечення його експлуатації і побутового обслуговування мешканців будинку та входять до жилого фонду, і нежилих приміщень, призначених для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у жилий фонд не входять, необхідно виходити з місця їх розташування та з загальної характеристики властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання.

Відповідно до положень статті 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При вирішенні даного спору визначальним є визначення правового статусу спірного нежилого приміщення у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи належить таке приміщення до допоміжних чи є нежилим приміщенням у структурі жилого будинку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежиле приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до жилого фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Допоміжними приміщеннями є всі приміщення багатоквартирного жилого будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. Лише приміщення, що будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд, виходячи з наданих сторонами письмових доказів приходить до переконання, що спірне підвальне приміщення до переходу у власність відповідачів відносилося до допоміжних і використовувався для обслуговування будинку, тобто власниками квартир будинку АДРЕСА_3 , оскільки ані позивачем ані відповідачем не надано доказів того, що спірне майно відносилося до приміщень, що будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо).

Сторонами вказана обставина також не спростовувалась, жодних клопотань сприводу призначення експертизи тощо для встановлення іншого статусу спірного майна не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою співвласників.

Жодних доказів того, що всі власники квартир у будинку АДРЕСА_3 надали згоду на перехід права власності на підвальні приміщення до ОСОБА_2 матеріали справи не містять, навпаки даним позовом позивач, як власник квартири, що також розташована у будинку АДРЕСА_3 , заперечує право приватної власності теперішнього власника ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно, вважає порушеним його право як співвласника спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 цього Кодексу).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий висновок висловлено у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18).

Таким чином, оскільки право власності ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі рішення, яке в подальшому було скасовано, то право власності на спірний об`єкт нерухомості за первинним титулом знаходиться у власників квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , в тому числі і позивача по справі ОСОБА_1 .

Разом з тим виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить також від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація).

Також в даному випадку суд вважає на необхідне акцентувати увагу на тому, що положеннями ч. 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що в даному випадку на витребування спірного майна має не тільки позивач, а й інші власники багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 .

В даному конкретному випадку інші власники квартир вказаного вище будинку до суду за захистом своїх прав не звертались. Стороною позивача такі не були також залучені в якості третіх осіб у даній цивільній справі.

Крім того суд звертає увагу на те, що одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Тому, виходячи з вказаних норм закону, позивач помилково одночасно заявив вимоги і щодо визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки вказані вимоги є взаємовиключними.

Відтак, в даному випадку виникає питання щодо правильності вибраного стороною позивача способу захисту, який одночасно ставить взаємовиключні вимоги.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При цьому суд також приймає до уваги те, що власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову воно фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому об`єктом віндикаційного позову можуть бути лише індивідуально-визначені речі, тобто індивідуально визначене майно або ж майно, яке хоча і наділене родовими ознаками, проте якимось чином індивідуалізоване.

За змістом статті 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки є незамінною.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Фізичні характеристики об`єкта нерухомості включають зокрема місце розташування, форму, розміри, тобто визначають конкретні показники залежно від об`єкта нерухомості.

Сукупність цих характеристик визначає індивідуальні ознаки об`єкту нерухомості, тобто ці ознаки характеризують та відрізняють різні об`єкти нерухомості, що дає змогу їх ідентифікувати.

Разом з тим суд, при детальному вивченні письмових пояснень сторін встановив, що на даний час спірне нерухоме майно є частиною цілісного майнового комплексу, якому присвоєно окрему адресу, відмінну від будинку АДРЕСА_3 .

Тому в даному випадку спірні підвальні приміщення, пребуваючи в чужому володінні видозмінилися і припинили існування як індивідуально визначене майно.

Суд вважає на необхідне акцентувати увагу на тому, що в рамках даного позову позивачем не заявлялись клопотання про призначення відповідних судово-будівельних експертиз, які б дали змогу визначити ступінь перетворення спірного майна чи можливості витребування такого без реальної шкоди для власника новоствореного об`єкту реконструйованого житлового буднику за адресою: АДРЕСА_3 , належного ОСОБА_3 .

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Узагальнюючи все вище викладене суд приходить до переконання, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки таким ставляться взаємовиключні вимоги.

Згідно ст. 13 ЦПК України, якою визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вказану норму закону, з врахуванням наданих стороною позивача доказів, суд приходить до переконання, що всупереч тому, що в даному випадку ОСОБА_1 доведено належними доказами, що в силу ст. 382 ЦК України та ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» він, як власник квартири АДРЕСА_1 мав право користуватися підвальними приміщеннями вказаного будинку на праві спільної сумісної власності, довів, що спірне майно вибуло з його власності поза його волею, однак наданих ним доказів не є достатньо для можливості витребування спірного майна від добросовісного набувача ОСОБА_3 , оскільки на даний час спірне майно позбавлене індивідуально-визначених рис і є частиною цілісного майнового комплексу будинку АДРЕСА_3

Відтак, з огляду на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав шляхом покладення взаємовиключних вимог, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.12, 13, 80 83, 264, 265, , 273, 354, 355,Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 184, 382, 388, 391, 396 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, визнання недійсним та скасування договору дарування та витребування майна - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І. Бедьо