Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА

Справа № 511/1284/19

Номер провадження: 2/511/24/20

05 травня 2020 року суддя Роздільнянського районного суду Одеської області Іванової О. В, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнянська центральна районна лікарня», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Роздільнянська районна державна адміністрація про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В порядку автоматизованого розподілу справ на розгляд судді Іванової О.В. 04.05.2020 року після задоволення заяви про самовідвід судді Роздільнянського районного суду Одеської області Теренчук Ж.В. надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнянська центральна районна лікарня», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Роздільнянська районна державна адміністрація про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу.

До відкриття провадження у справі суддя Іванова О.В. з метою уникнення будь-яких сумнівів щодо об`єктивності та неупередженості головуючого у справі, вважає за необхідне заявити самовідвід з тих підстав, що нею 12.12.2016 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі; визнання протиправним та скасування рішення сесії районної ради; поновлення дії контракту; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

При цьому, суддею Івановою О.В. вже викладені певні погляди та думки з приводу розгляду та обставин цивільної справи, які на її думку, можуть в подальшому поставити під сумнів будь-яке процесуальне рішення, яке буде прийнято під її головуванням у вказаній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , окрім того, нею надана оцінка по вищезазначеній цивільній справі та вказані докази також є доказами по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу.

Підставою для самовідводу у даній цивільній справі за вищевказаним позовом є недопущення у сторін сумнів в об`єктивності та неупередженості судді, а також з метою запобігання в подальшому будь-якої недовіри з боку осіб, що приймають участь у справі та забезпечення справедливого, своєчасного, об`єктивного та неупередженого розгляду цієї справи, попередження можливості скасування рішення за мотивів можливої упередженості судді.

Згідно ч.1 ст. 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 8 ст. 40 ЦПК суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи.

Пунктом п. 5 ч.1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що можуть викликати сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

У відповідності до ст. 39 ЦПК України за наявності підстав, зазначених у ст. 36-38 ЦПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Статтею 15 Кодексу суддівської етики визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Вказане випливає з принципу об`єктивності, визначеному у Бангалорських принципах поведінки суддів, відповідно до яких об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків.

Зокрема, в п. 2.5 «Бангалорських принципів поведінки судді» (схвалені резолюцією 2006/23 від 27 липня 2006 року) зазначається, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви у неупередженості судді.

Відповідно до ч. 4ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суддя виходить з того, що згідно норм ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, безсторонність (неупередженість) суду в сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (ii) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах: "Фей проти Австрії", "Ветштайн проти Швейцарії").

Проте, між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі "Кіпріану проти Кіпру").

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства"). У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії").

Крім того, Рішенням Європейського Суду з прав людини від 09 листопада 2006 року у справі «Білуга проти України» та Рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії» зазначено, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

З огляду на вище викладене, з метою виключення у сторін об`єктивно обумовленого внутрішнього сумніву щодо безсторонності судді та недопущення підстав для скасування будь-якого процесуального рішення, яке буде прийнято під її головуванням, приходжу до висновку, що при розгляді даної справи заяву про самовідвід необхідно задовольнити, а справу передати на повторний автоматизований розподіл для визначення іншого судді у порядку встановленому ст. 33 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.36, 39,40 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву судді Іванової О.В. про самовідвід по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнянська центральна районна лікарня», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Роздільнянська районна державна адміністрація про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Матеріали цивільної справи № 511/1284/19, номер провадження 2/511/24/20 передати до канцелярії Роздільнянського районного суду Одеської області для визначення судді у порядку, встановленому статтею 33 цього Кодексу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Іванової О. В.