Справа №: 400/653/19
Провадження № 2/941/24/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року

Петрівський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Шаєнко Ю. В.

при секретарі - Фатьяновій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петрове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державної установи «Петрівська виправна колонія №49» Петрівського району Кіровоградської області про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі;-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати протиправним його звільнення з посади інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Петрівська виправна колонія №49» Петрівського району Кіровоградської області за п.1 ст.40 КЗпП України, проведе наказом відповідача №31/ос-19 від 10 квітня 2019 року та поновити позивача на вищевказаній посаді.

В ході судового розгляду справи від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в які позивач просив суд при винесенні рішення по справі, прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, подавши відзив на позов.

Заслухавши пояснення сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

У відповідності зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення чи видачі трудової книжки.

Статтями 43,68 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються законодавством про працю та іншими актами законодавства, прийнятими згідно до нього. Власник, або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватися законодавства про працю.

Згідно до ч.2 ст.3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Конвенцією Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», ратифікованою Україною 04.02.1994 року, визначено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач по справі - ОСОБА_1 з 14 липня 2016 року по 10 квітня 2019 року перебувала в трудових відносинах з державною установою «Петрівська виправна колонія №49» Петрівського району Кіровоградської області, а безпосередньо на посаді інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Петрівська виправна колонія №49», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.7-9).

11 лютого 2019 року позивача було попереджено про звільнення у зв`язку із скороченням посади, яку займав останній, що підтверджується копією попередження (а.с.10).

10 квітня 2019 року згідно наказу №31/ос-к19 від 10 квітня 2019 року позивача було звільнено з посади інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Петрівська виправна колонія №49», за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату (а.с. 11).

Підставою для звільнення позивача став наказ №42/к від 03 січня 2019 року про затвердження структури та внесення змін до штату державної установи «Петрівська виправна колонія №49» (а.с.50).

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації,банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При звільненні мають бути додержані правила, передбачені частинами другою, третьою ст.40 КЗпПУ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення (ч.3 ст. 49-2 КЗпП України) у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

В правовій позиції, яка викладена в постанові від 01.04.2015 року у справі 6-40цс15, Верховний Суд України наголошує, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49- 2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №42/к від 03 січня 2019 року про затвердження структури та внесення змін до штату державної установи «Петрівська виправна колонія №49», були внесенні зміни до штату установи, затверджені наказом Міністерства юстиціїУкраїни від 06.08.2018 року за №2990/к.

11 лютого 2019 року позивача була повідомлено про скорочення штату.

Однак позивач не був повідомлений про наявність всіх вакансій в установі, які існували на момент його звільнення у відповідача, а відповідач не повідомив позивача про наявність вакантних посад та можливість їх зайняття, що є порушенням вимог ч.3 ст. 49- 2 ст.40 КЗпП України.

Тому суд вважає, що відповідач в даному випадку не вчинив всіх дій, які є сукупністю даних юридичних фактів, а тому не можна погодитись з позицією відповідача, що звільнення позивача було проведено відповідно до вимог діючого законодавства.

Отже, відповідач не вжив заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Суд звертає увагу на вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року №137-VПро ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) та якої не дотримався відповідач.

Так, відповідно до п.1 ч. 1 кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає. Працюючі жінки у разі материнства мають право на особливий захист. Усі працівники мають право на захист у випадках звільнення. Кожна людина має право на захист від бідності та соціального відчуження. (пункти 8, 24, 30 ч. І вказаної Хартії)

Відповідно до ст.20 ч. 2 Європейської соціальної хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права на рівні можливості та рівне ставлення у вирішенні питань щодо працевлаштування та професії без дискримінації за ознакою статі Сторони зобов`язуються визнавати це право і вживати відповідних заходів для забезпечення його застосування або для сприяння його застосуванню у таких галузях: a) працевлаштування, захист від звільнення та професійна реінтеграція; б) професійна орієнтація, підготовка, перепідготовка та перекваліфікація; в) умови працевлаштування і праці, включаючи винагороду; г) професійний ріст, включаючи просування по службі.

Статтею 24 ч. 2 вказаної Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 23 загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Зважаючи на норми чинного законодавства, відповідач грубо порушив взяті на себе зобов`язання в частині недопущення звільнення працівника без достатніх підстав, без використання всіх можливостей по забезпеченню його роботою у вказаній установі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що звільнення позивачки було проведено власником без дотримання вимог ч.2 ст.40 та ст.49-2 КЗпП України, а тому такі дії відповідача слід визнати незаконними, а відтак і наказ №31/ос-к19 від 10 квітня 2019 року підлягає скасуванню, оскільки відповідач звільнив її без дотримання порядку встановленого законом, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов`язаний поновити його на попередній роботі.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Однак в ході судового розгляду справи, позивач не надав розрахунку щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому суд не розглядає дане питання, так як не може вийти за межі позовних вимог.

На підставі вищевикладених обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги позивача.

Згідно з п.п.2, 4 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведення на іншу роботу працівника.

Судові витрати необхідно стягнути з відповідача.

Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 40, 49-2, 223, 235 КЗпП України,та ст. ст. 12,13, 81 ЦПК України та постановою Великої Палати Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі 6-40цс15 та Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії".

Керуючись ст. ст. 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до державної установи «Петрівська виправна колонія №49» Петрівського району Кіровоградської області про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі - задовольнити.

Визнати протиправним звільнення ОСОБА_1 з посади інженера ( з організації комунально - побутового та інтенданського забезпечення) відділу інтенданського та господарського забезпечення державної установи «Петрівська виправна колонія №49» Петрівського району Кіровоградської області за п.1 ст.40 КЗпП України, проведене наказом № 31/ос-19 від 10.04.2019 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера ( з організації комунально - побутового та інтенданського забезпечення) відділу інтенданського та господарського забезпечення державної установи «Петрівська виправна колонія №49» Петрівського району Кіровоградської області.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Стягнути з державної установи «Петрівська виправна колонія №49» Петрівського району Кіровоградської області на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок ) гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів відповідно до вимог ст. ст. 351-356 Цивільного процесуального кодексу України зурахуванням Перехідних положень цього ж Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя (підпис) Ю. В. Шаєнко