ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 березня 2020 року

м. Харків

справа №2-13242/10

провадження № 22-ц/818/1227/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Коваленко І.П., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 року, ухвалене у складі судді Подус Г.С., -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 17 квітня 2007 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») було укладено кредитний договір № 260/ФКВ-07, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 80000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму у строк до 16 квітня 2010 року.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між сторонами у справі було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за вказаною адресою.

Посилаючись на те, що умови укладеного між ним та ТОВ «Укрпромбанк» кредитного договору в частині нарахування та сплати процентів за користування кредитом в іноземній валюті не відповідає вимогам Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», положенням ст.ст. 193, 533 ЦК України, а за відсутності зобов`язань позичальника щодо сплати процентів за користування кредитними коштами він не був би вчинений сторонами, оскільки надання безпроцентних кредитів суперечить суті правовідносин кредиту та положенням Закону України «Про банки і банківську діяльність», ОСОБА_1 просив на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України визнати укладені 17 квітня 2007 року між ним та відповідачем договір кредиту № 260/ФКВ-07 та іпотечний договір № 260/Zфквіп/-07 недійсними.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 року позов задоволено. Визнано укладені 17 квітня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 кредитний договір № 260/ФКВ-07 та іпотечний договір № 260/Zфквіп/-07 недійсними.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта банк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначив, що відповідно до укладеного 30 червня 2010 року трьохстороннього договору про передачу активів та кредитних зобов`язань до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги за укладеним з позивачем кредитним договором, проте суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки ПАТ «Дельта банк» не залучивши його до участі у справі в якості належного відповідача, оспорювані договори укладені з додержанням положень чинного законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання їх недійсними.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 січня 2020 року до участі у справі залучено правонаступника ТОВ «Укрпромбанк» - ПАТ «Дельта Банк».

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.

Судовим розглядом встановлено, що 17 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір №260/ФКВ-07, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 80000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 16 квітня 2010 року.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між сторонами у справі було укладено договір іпотеки № 260/Zфквіп/-07, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за вказаною адресою.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено трьохсторонній договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», в тому числі і за кредитним договором № 260/ФКВ-07 від 17 квітня 2007 року з усіма забезпечувальними договорами, які були укладені із ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що положення кредитного договору щодо нарахування та зобов`язань позивача сплачувати проценти за користування кредитом в іноземній валюті не відповідають вимогам діючого законодавства, а тому на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України договір кредиту та укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань за ним договір іпотеки мають бути визнані недійсними.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

У пунктах 1.5., 2.6., 2.7. кредитного договору сторони передбачили, що процентна ставка за користування кредитом становить 13,8% річних, які нараховуються та сплачуються у валюті кредиту по 20 число кожного наступного місяця за місяцем нарахування процентів.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову.

21 січня 2020 року представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про поворот виконання рішення, в якій просив поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про обтяження переданого в іпотеку ОСОБА_1 нерухомого майна та зобов`язати приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєва В.І. скасувати записи від 22 грудня 2010 року про державну реєстрацію вилучення обтяжень.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові повністю.

За положеннями ч. 5, 6 ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

Поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав.

Отже, поворот виконання рішення суду є способом захисту майнових прав сторони, який не може бути застосований у справах, де предметом спору є немайнові права.

Оскільки предметом заявлених у справі вимог є визнання договорів недійсними, тобто вимоги немайнового характеру, встановлені законом підстави для задоволення заяви про поворот виконання рішення відсутні.

Крім того, скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків, крім тих, які пов`язані з його скасуванням, а тому дія іпотеки відновлюється з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі скасованого рішення, а покладення рішенням суду будь-яких обов`язків на осіб, які не брали участь у справі чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 року скасувати, прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання укладених 17 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» кредитного договору № 260/ФКВ-07 та договору іпотеки № 260/Zфквіп-07 недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 704 грн.

У задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про поворот виконання рішення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2020 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді І.П. Коваленко

А.В. Котелевець