Справа № 308/2122/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Кожух О.А.,

суддів - Фазикош Г.В., Куштана П.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 04 березня 2020 року, постановлену суддею Крегул М.М., про повернення заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 , в якому просили стягнути з останнього кошти в розмірі 145200 грн.

Одночасно з позовом подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_4 , у межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 145200 грн.

Вказана заява мотивована тим, що з матеріалів кримінальної справи №6106801, відкритої за факту подвійного вбивства батьків позивачів 01.09.2001, стало відомо, що відповідач уклав договір позики грошей з батьком позивачів - ОСОБА_1 , та станом на серпень 2001 року заборгував йому 6000 доларів США (на день подання позову еквівалентно 145200 грн.). Відповідач визнав борг та підтвердив це своїми показами у кримінальній справі, вказавши, що буде повертати борг дітям, разом з тим ні опікуну, ні дітям кошти повернуті не були. Такі дії, на думку позивачів, свідчать, що в подальшому відповідач не буде добровільно повертати кошти, ухилятиметься від повернення позики та може з цією метою відчужити своє майно на користь третіх осіб. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому ускладнити або унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 04.03.2020 заяву про забезпечення позову повернуто заявнику.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_6 , який діє в інтересах позивачів, оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам щодо ймовірного ухилення відповідача від повернення боргу, що призведе до невиконання рішення суду у випадку задоволення позову, або значно утруднить його виконання. Апелянт також зазначає, що зустрічне забезпечення у даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки арешт буде діятиме до завершення розгляду справи в суді, і у випадку відмови у позові такий буде скасовано, що ніяким чином не вплине на стан майна. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_4 у межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 145200 грн.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність повернення заяви про забезпечення позову, оскільки така не відповідає встановленим ст.151 ЦПК України вимогам. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Відповідно до ч. 2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч.1 ст.353 цього Кодексу), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржувана ухвала - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції з таких підстав.

Повертаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що така заява не відповідає встановленим ст.151 ЦПК України вимогам, а саме: не містить обґрунтування, як саме незастосування забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, та не вказано правових підстав для забезпечення зазначеного позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, яке не є предметом спору за поданим позовом; не обґрунтовано саме такого способу забезпечення позовних вимог у спорі про стягнення заборгованості, та відсутні пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Колегія суддів вважає такий висновок судді суду першої інстанції помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ста.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Зміст і форма заяви про забезпечення позову, а також інші вимоги до неї визначені ст.151 ЦПК України.

Так, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Порядок розгляду заяви про забезпечення позову врегульований ст.153 ЦПК України, зокрема частиною 10 якої визначено, що суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст.151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_4 майно, в межах позовних вимог у розмірі 1452000 грн., мотивована тим, що відповідач, визнавши наявність боргу ще у 2001 році та вказавши, що буде повертати борг дітям загиблого ОСОБА_1 , станом на час звернення позивачів до суду борг не повернув, що, на думку позивачів, свідчить, що відповідач і в подальшому не буде добровільно повертати кошти, а отже є ймовірність, що він буде і в подальшому ухилятись від повернення позики та може з цією метою відчужити своє майно на користь третіх осіб, тому існують підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому.

Тобто, подана заява про забезпечення позову місить обґрунтування необхідності його застосування із зазначенням конкретного заходу, який необхідно застосувати, що спростовує висновки суду першої інстанції про її невідповідність вимогам щодо змісту такої заяви.

При цьому, достатність наданих доказів та переконливість наведеного обґрунтування не можуть бути предметом перевірки суду на стадії прийняття заяви про забезпечення позову і підлягають дослідженню під час вирішення її по суті.

Щодо посилання суду першої інстанції на відсутність пропозицій щодо зустрічного забезпечення як на підставу для повернення заяви про забезпечення позову, то колегія суддів звертає увагу на те, що реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком.

Крім того, особа, щодо якої вжито заходів забезпечення позову, не позбавлена права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову.

Отже, відсутність пропозиції щодо зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову, не є перешкодою для розгляду питання про забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення заяви про забезпечення позову.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі скаржник просить апеляційний суд задовольнити заяву про забезпечення позову.

Оскільки суд першої інстанції заяву про забезпечення позову по суті не розглядав, а повернув її заявнику, тому апеляційний суд позбавлений можливості ухвалити судове рішення по суті заяви про забезпечення позову.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням заяви на новий розгляд до суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.374 ЦПК України, оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 368, ч. 2 ст. 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 04 березня 2020 року про повернення заяви про забезпечення позову - скасувати, а питання про забезпечення позову направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено та підписано суддями 06 травня 2020 року.

Суддя-доповідач: Судді: