Справа № 2-111/12
Провадження № 4-с/752/56/20
У Х В А Л А

іменем України

13 квітня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», -

в с т а н о в и в:

у травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просила скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. про відкриття виконавчого провадження № 58949019 щодо примусового виконання виконавчого листа (на підставі отриманого дубліката) № 2-111/12 від 21.11.2018 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва, щодо стягнення на користь ПАТ «Універсал Банк () заборгованості з ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог вказала на те, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про виконавче провадження», а саме:

-невірно зазначено назву виконавчого документа: вказано виконавчий лист № 2-11112, виданий 21.11.2018 року, хоча має бути зазначено дублікат виконавчого листа№ 2-11112 від 21.11.2018 року;

-невірно визначено суму стягнення;

-визначено два різні стягувача: АТ «Універсал Банк» та ПАТ «Універсал Банк»;

-постанова винесена за заявою особи, повноваження котрої належним чином виконавцем не були перевірені, а довіреність на повноваження останньої не відповідає вимогам закону;

-порушено вимоги щодо місця виконання судового рішення;

-невірно вказана адреса боржника;

-не зазначено реквізити для добровільної сплати боргу;

-стягувачем не долучено квитанції про сплату авансового внеску у розмірі 2% від суми стягнення;

-строки пред`явлення до виконання виконавчого документа на момент винесення оскаржуваної постанови скінчились.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 16.05.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання (т. ІІІ а.с. 212).

Ухвалою від 02.12.2019 року суддю Плахотнюк К.Г . відведено від подальшого розгляду скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М., заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ПАТ «Універсал Банк», та передано справу для повторного автоматизованого розподілу для визначення іншого судді для розгляду справи (т. IV а.с. 26-27).

Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 03.12.2019 року головуючим суддею визначено суддю Хоменко В.С. (т. IV а.с. 29).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.12.2019 року справу за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М., заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ПАТ «Універсал Банк», прийнято до провадження та призначено судове засідання на 12.02.2020 року (т. IV а.с. 62).

12.02.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 13.04.2020 року (т. IV а.с. 103).

16.12.2019 року на адресу суду надійшли пояснення щодо скарги від АТ «Універсал Банк», в яких останнє просило суд відмовити у задоволенні скарги посилаючись на її безпідставність та недоведеність (т. IV а.с. 30-34).

Заявник в судове засідання не з`явилась, надала заяву про відкладення розгляду справи.

Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко М.М. в судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, пояснення щодо скарги не надав.

Заінтересована особа - ПАТ «Універсал Банк» в судове засідання не з`явилась, про розгляд скарги повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. 16.12.2019 року на адресу суду надійшли пояснення щодо скарги від АТ «Універсал Банк», в яких останнє просило суд відмовити у задоволенні скарги посилаючись на її безпідставність та недоведеність (т. IV а.с. 30-34).

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, в силу ч. 2 ст. 450 ЦПК України не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2012 року задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» () заборгованість у сумі 112 045,92 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.02.2012 року становить 895 253,70 грн., вирішено питання судових витрат у справі (т. 1 а.с. 215-219).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2015 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2016 року, задоволено заяву ПАТ «Універсал Банк», видано дублікат виконавчого листа № 2-111/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 895 253,70 грн. та судових витрат у справі й поновлено строк пред`явлення до виконання виконавчого листа про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 895 253,70 грн. та виконавчого листа про стягнення судових витрат у справі (т. ІІ а.с. 233-235, т. ІІІ а.с. 11-114, 189-190).

21.11.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва видано дублікат виконавчого листа № 2-111/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» () заборгованість у сумі 112 045,92 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.02.2012 року становить 895 253,70 грн., боржник: ОСОБА_1 , ІІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , стягувач: ПАТ «Універсал Банк», , місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19 (т. IV а.с. 38-39).

За заявою представника АТ «Універсал Банк» постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 18.04.2019 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-111/18, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 21.11.2018 року, на підставі ст. ст. 3, 4, 24,25, 26,27 Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження № 58949019, зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (т. IV а.с. 35-37, 41-42).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом (ст. 13 Закону).

Згідно ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

1-1) судові накази;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття (ч. ч. 1,2 ст. 12 Закону).

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (ч. 1 ст. 26 Закону).

У виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти (ст. 4 Закону).

Відповідно до положень п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.

До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Звертаючись до суду, заявник в основу своїх вимог про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.04.2019 року посилалась на те, що в останній невірно зазначено назву виконавчого документа: вказано виконавчий лист № 2-11112, виданий 21.11.2018 року, хоча має бути зазначено дублікат виконавчого листа № 2-11112 від 21.11.2018 року; невірно визначено суму стягнення; невірно вказана адреса боржника; не зазначено реквізити для добровільної сплати боргу.

Разом з тим, суд критично оцінює вказані твердження заявника, а тому не приймає їх до уваги, оскільки проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, суд не знаходить її невідповідності вище переліченим вимогам Закону, зокрема, остання містить: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назву постанови, дату видачі постанови та місця її винесення; прізвище, ім`я та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назву виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивну частину документа, котра відповідає резолютивній частині рішення суду від 13.02.2012 року; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.

Посилання заявника на те, що в оскаржуваній постанові має бути зазначено назву документа як дублікат виконавчого листа, не ґрунтується на вимогах закону та є її припущенням, і це при тому, що зміст дублікату виконавчого листа має повністю співпадати з оригіналом, тобто відповідати резолютивній частині рішення суду, і навіть у разі часткового виконання рішення суду змінювати в дублікаті загальну суму стягнення не можна.

Сума стягнення та адреса боржника, вказані в оскаржуваній постанові, також відповідають даним виконавчого листа та змісту резолютивної частині рішення суду. Зазначення реквізитів для добровільної сплати боргу нормами Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на момент винесення оскаржуваної постанови не передбачено.

Посилання заявника на закінчення строків пред`явлення до виконання виконавчого документа на момент винесення оскаржуваної постанови також не знайшли свого підтвердження, через що судом не приймаються до уваги.

Так, 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII. Відповідно до п. 7 Розділу ХІІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV, так і Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Тобто, з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно - правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Відповідно до ст. 11 Закону від 21.04.1999 року № 606-XIV та ст. 19 від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлені ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV виконавчий документ - виконавчий лист, може бути пред`явлено до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2015 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2016 року, котрою задоволено заяву ПАТ «Універсал Банк» та видано дублікат виконавчого листа № 2-111/12, встановлено, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що за відомостями Єдиного Державного реєстру виконавчих проваджень на виконанні Відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції перебували виконавчий лист № 2-111/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 895 253,70 грн, виконавчий лист №2-111/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» судового збору у сумі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 30,00 грн.

05.09.2013 року державним виконавцем Євко І.В. прийнято процесуальне рішення про повернення виконавчих листів стягувачу, що підтверджується постановами про повернення виконавчого документу від 05.09.2013 року. Результатами проведеного службового розслідування з 02.06.2014 року по 06.06.2013 року внаслідок службової недбалості працівника ОСОБА_4 було втрачено копію наглядової кредитної справи разом з оригіналом виконавчого листа № 2601/11960/12, що підтверджується актом проведення службового розслідування від 06.06.2014 року. Жодного документального підтвердження про надіслання державним виконавцем Євко І.В. повернутих виконавчих листів стягувачу ПАТ «Універсал Банк» на розгляд суду не надано, як і не здобуто їх під час розгляду справи (т. ІІ а.с. 110-117).

Таким чином, виконавчий лист за № 2-111/12, виданий Голосіївським районним судом м. Києва 03.12.2012 року, вперше був пред`явлений до виконання в строки, передбачені Законом, та повернутий стягувачу до закінчення строків на його пред`явлення - 05.09.2013 року.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» в разі повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку із неможливістю виконання рішення строк пред`явлення такого документу до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Таким чином, строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання є 05.09.2014 року.

10.11.2014 року ПАТ «Універсал Банк» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення (т. ІІ а.с. 108-109).

Остаточне судове рішення за наслідками розгляду вказаної заяви постановлено ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2015 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2016 року, якою задоволено заяву ПАТ «Універсал Банк», видано дублікат виконавчого листа № 2-111/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 895 253,70 грн. та судових витрат у справі й поновлено строк пред`явлення до виконання виконавчого листа про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 895 253,70 грн. та виконавчого листа про стягнення судових витрат у справі (т. ІІ а.с. 233-235, т. ІІІ а.с. 11-114, 189-190).

Таким чином, строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання є 13.04.2017 року.

Разом з тим, 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, яким встановлено новий строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - три роки.

21.11.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва видано дублікат виконавчого листа № 2-111/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» () заборгованість у сумі 112 045,92 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.02.2012 року становить 895 253,70 грн., боржник: ОСОБА_1 , ІІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , стягувач: ПАТ «Універсал Банк», , місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19 (т. IV а.с. 38-39).

Таким чином, приватним виконавцем Трофименком М.М. виконавче провадження відкрито 18.04.2019 року, тобто до закінчення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який передбачений діючим нині Законом України «Про виконавче провадження».

Посилання заявника на те, що оскаржувана постанова винесена за заявою особи, повноваження котрої належним чином виконавцем не були перевірені, а довіреність на повноваження останньої не відповідає вимогам закону, також, на думку суду, не знайшли свого підтвердження.

Так, представниками АТ «Універсал Банк» () Поляковим О. В . за довіреністю від 25.01.2019 року та Лановенко Л.О. подані заяви про примусове виконання рішення (т. IV а.с. 37, 116).

Згідно змісту останньої Поляков О.В. та Лановенко Л.О. уповноважені, зокрема, на подання виконавчих документів для виконання, у зв`язку з чим наділені всіма повноваження сторони виконавчого процесу.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженою підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. За своєю правовою природою він є юридичним фактом (ст. 11 ЦК України), що являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 2 ст. 202 ЦК України розрізняє правочини односторонні і договори (двосторонні та багатосторонні правочини). Одностороннім правочин визнається у разі, якщо для набуття, зміни, припинення або іншої видозміни цивільних прав та обов`язків достатньо волевиявлення однієї сторони. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Статтею 244 Кодексу передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися також на акті органу юридичної особи.

Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За своєю юридичною природою довіреність являє собою одностороннім правочином, який визначає повноваження представника.

Згідно із ст. 245 Кодексу форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, форма довіреності може бути звичайною письмовою або письмовою нотаріальною. Нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пункт 3 ст. 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 2015 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме: на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Разом з тим, обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Вказаних підстав судом не встановлено, а скаржником, як того вимагає ст. 81 ЦПК України, доказів зворотного не надано.

Тому, посилання ОСОБА_1 на те, що оскаржувана постанова була винесена за заявою особи, повноваження котрої належним чином державним виконавцем не були перевірені, і остання є неповноважною особою, судом оцінюються критично та до уваги не приймаються. Так само не приймаються до уваги власні тлумачення скаржника повноважень довірителя. Судом останні розцінюються як спроба уникнути відповідальності за невиконання судового рішення.

Посилання заявника на те, що в оскаржуваній постанові визначено два різні стягувача: АТ «Універсал Банк» та ПАТ «Універсал Банк» не приймаються до уваги і є припущеннями заявника, неспростованими в установленому законом порядку.

Так, АТ «Універсал Банк» () та ПАТ «Універсал Банк» () є однією юридичною особою, яка змінила найменування без процедури реорганізації, про що було внесено зміни до установчих документів та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (т. IV а.с. 43-51).

Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись із заявами до приватного виконавця з примусового виконання рішення, представниками стягувача до останніх було долучено квитанції про сплату авансового внеску у розмірі 2% від суми стягнення № 1780/32 та № 1780/2.

Проте, звертаючись з даною скаргою заявник ОСОБА_1 вказує на те, що виконавчий документ мав бути повернутий без прийняття через те, що стягувачем було сплачено лише 4 500,00 грн., що не становить 2% від суми стягнення.

Перевіривши вказані доводи заявника, судом встановлено, що остання, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається лише на квитанцію № 1780/2 від 03.04.2019 року стягувачем сплачено на рахунок приватного виконавця Трохименка М.М. авансовий внесок за примусове виконання ВЛ № 2-111/12 від 21.11.2018 року, боржник ОСОБА_1 4 500,00 грн. без ПДВ, не приймаючи до уваги наявність і квитанції № 1780/32 про сплату авансового внеску.

При цьому, заявник ОСОБА_1 вказує на те, що про вказану обставину вона дізналась лише після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, і що лише квитанція на суму 4 500,00 грн. наявна в останній. Проте, доказів в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України з даного приводу в розпорядження суду не надала. Тому, суд не приймає вказане твердження заявника до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Враховуючи, що боржнику на момент винесення оскаржуваної постанови належало майно: будинок АДРЕСА_2 , тому стягувачем було використано право вибору місця відкриття виконавчого провадження за місцезнаходженням майна боржника, у зв`язку з чим державним виконавцем відкрито ВП № 58949019 у відповідності до вимог ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» (т. IV а.с. 119).

З огляду на викладене, будь-яких порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження» з боку приватного виконавця судом не встановлено.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України визначено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судовий контроль за виконанням судових рішень, зокрема, право сторони виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою на рішення, дію чи бездіяльністю державного виконавця регламентовано Розділом VІІ ЦПК України.

Відповідно до ст. 477 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Проте, на думку суду, заявником не доведено в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, яким саме чином порушуються її права, як боржника у виконавчому провадженні, винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.04.2019 року.

При цьому посилання заінтересованої особи - стягувача на необхідність закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд до уваги не приймає та оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Проте, як вбачається з матеріалів скарги, є невизначеність у правах і обов`язках сторін, це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Крім того, доводи заінтересованої особи щодо наявності підстав для закриття провадження у справі є необґрунтованими, оскільки в даному випадку боржник скористався своїм правом на звернення до суду зі скаргою у відповідності до Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», а тому положення ст. 255 ЦПК України на правовідносини, що виникли між сторонами, не поширюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

За таких обставин, оскільки заявник не надала суду доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України про те, що оскаржувана постанова була прийнята не у відповідності до закону, не в межах повноважень приватного виконавця та з порушенням її прав, не надала доказів щодо неправомірності дій виконавця, тому, так як дії приватного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», суд не вбачає законних підстав для задоволення скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 263-264, 447-451 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Хоменко