Справа № 161/1699/20 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/763/20 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

представника заявника - Місюри І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» (далі - позивач, банк) звернулося до суду з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 23.05.2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу шляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) №456124711. За умовами договору банк відкриває поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні на умовах тарифного пакету «Мій комфорт», тарифів за користування платіжною карткою, розміщених на сайті банку, та на інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях установ банку, та надає клієнту платіжну картку типу «Моя карта» і ПІН-конверт до неї. Відповідно до п. 6.3 заяви клієнт погодився, що йому може бути встановлено бажаний розмір кредиту 5 000 грн та максимальний розмір кредиту 250 000 грн зі строком кредитування 36 місяців з можливим продовженням на той самий строк. 09.10.2018 року сторонами договору внесено зміни до цього договору в частині збільшення розміру кредиту до 250 000 грн. Однак, відповідач у порушення п. 1.17. розділу ХХІІ договору не здійснював повернення кредиту, а тому у нього за кредитом виникла прострочена заборгованість.

Позивач вказує, що внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань відповідачем за користування кредитним лімітом заборгованість його перед АТ «Ощадбанк» станом на 14.11.2019 року становить 321 691,93 грн, з яких: заборгованість за основним боргом - 236 995,93 грн; заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом - 64 313,44 грн; комісія - 627,90 грн; пеня за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 12 088,34 грн; пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 5576,74 грн; 3% річних від простроченої суми заборгованості за основним боргом - 1185,96 грн; 3% річних від простроченої суми заборгованості за процентами - 529,31 грн; інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості за основним боргом - 214,95 грн; інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості за процентами - 159,36 грн.

Покликаючись на викладені обставини, банк просив суд стягнути з відповідача в користь позивача 321 691,93 грн боргу та судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління АТ «Ощадбанк» по м. Києву та Київській області - заборгованість за кредитним договором станом на 14.11.2019 року в розмірі 303 398,95 грн, в т.ч. заборгованість за основним боргом - 236 995,93 грн; заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом - 64 313,44 грн; 3% річних від простроченої суми заборгованості за основним боргом - 1185,96 грн; 3% річних від простроченої суми заборгованості за процентами - 529,31 грн; інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості за основним боргом - 214,95 грн; інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості за процентами - 159,36 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління АТ «Ощадбанк» по м. Києву та Київській області - судові витрати по справі, а саме 4550,98 грн судового збору. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, АТ «Державний ощадний банк України» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині пені за несвоєчасну сплату основних платежів за кредитом у розмірі 12088,34 грн, пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 5576,74 грн та комісії - 627,90 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» вказує, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом не встановлені в повному обсязі усі фактичні обставини справи. Зазначає, що позивачем перед укладенням договору про споживчий кредит дотримано вимоги закону щодо інформування споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, на яких відповідач отримав кредит. За таких обставин твердження суду про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із відповідачем позивач не дотримав вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, є безпідставним. Покликається на те, що інформація про наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит міститься у розділі шостому Паспорту споживчого кредиту, підписаного сторонами одночасно з підписанням вищенаведених заяв про приєднання, згідно з якими передбачена пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожен день прострочення - за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми боргу та/або сплати процентів за користування кредитом, та /або сплати суми комісійної винагороди, але не більше 15% суми простроченого платежу. Вказує, що Паспорт споживчого кредиту містить підпис відповідача, отже його можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви про приєднання. Зазначає також, що інформація про комісійну винагороду за зняття готівки в розмірі 2,99% від суми таких коштів міститься в розділі третьому Паспорту споживчого кредиту, а тому відмова у задоволенні даної вимоги є безпідставною та необґрунтованою. Вважає, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення комісії, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, неправильно керувався правовою позицією, викладеною в постанові ВС України від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16, яку не слід було застосовувати в даному спорі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 23.05.2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу шляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) №456124711.

Відповідно до умов договору банк відкриває поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні на умовах тарифного пакету «Мій комфорт», тарифів за користування платіжною карткою, розміщених на сайті банку та на інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях установ банку, та надає клієнту платіжну картку типу «Моя карта» та ПІН-конверт до неї.

У п. 3.1 згаданої заяви вказується, що шляхом підписання цієї заяви про приєднання до договору клієнт беззастережно приєднується до договору у редакції, що на день підписання цієї заяви на приєднання розміщені на Інтернет сторінці банку www.oschadnybank.ua, та укладає з банком договір з істотними умовами кредитування на Умовах користування кредитною лінією (Кредитом).

Відповідно до п. 6.3 заяви відповідач ОСОБА_1 погодився, що йому може бути встановлено бажаний розмір кредиту 5 000 грн та максимальний розмір кредиту 250 000 грн зі строком кредитування 36 місяців з можливим продовженням на той самий строк.

09.10.2018 року цими ж сторонами внесено зміни до договору в частині збільшення розміру кредиту до 250 000 грн .

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частин 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з ч.1 ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч.1 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 23.05.2018 р., підписаній сторонами, відсутні умови договору про відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, суми інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості за основним боргом та від простроченої суми заборгованості за процентами.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови кредитного договору, відсутність у заявах, що ним підписані, домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, посилання банку на редакцію договору та Умови користування кредитною лінією, що розміщені на інтернет-сторінці банку, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк перед укладенням договору про споживчий кредит дотримав вимоги закону щодо інформування споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, на яких відповідач отримав кредит, із посиланням на Паспорт споживчого кредиту, підписаний боржником, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Як видно з матеріалів справи, 23 травня 2018 року та 09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту, відповідно до якого до укладення договору про споживчий кредит йому була надана інформація про споживчий кредит.

Проте, в тексті паспорта зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наданої в цьому паспорті, та будуть залежати від проведення кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан. Також вказано, що зазначена в паспорті інформація зберігає чинність та актуальність лише до дня укладення договору, відповідно: до 23 травня 2018 року та до 09 жовтня 2018 року (а.с.15,25).

Таким чином, суд не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що паспорт споживчого кредиту, який підписаний особисто відповідачем, складає разом із заявою письмовий договір кредиту, в якому визначено його істотні умови, обов"язкові до виконання сторонами, зокрема і щодо відповідальності у вигляді пені.

Разом з тим, в апеляційній скарзі представник позивача вказує, що суд безпідставно відмовив у стягненні нарахованої банком комісії, оскільки розмір комісії визначений умовами договору та зазначений у змісті заяви, що узгоджена відповідачем своїм підписом. Позивач зазначає, що комісія пов"язана із послугами за зняття позичальником готівки.

Як видно зі змісту заяви, комісія за зняття готівки визначена в розмірі 2,99 %, однак з наданих суду розрахунків заборгованості за тілом кредиту та комісією банком не вказано за якою процентною ставкою розраховується комісія, а також суми нарахованої комісії на вказану в розрахунку дату не співпадають із датою надання частини кредитних коштів. Отже, оскільки розмір нарахованої позивачем комісії не відповідає умовам, зазначеним у заяві, що підписана позичальником, і суд відповідно не може належно перевірити правильність її нарахування, а тому в задоволенні позовних вимог і в цій частині слід відмовити.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 12088,34 грн та комісійної винагороди за зняття готівкових коштів ґрунтуються на вимогах закону та відповідають фактичним обставинам справи, так як матеріалами справи не доведено, що підписані відповідачем 23 травня 2018 року та 09 жовтня 2018 року паспорти споживчого кредиту (кредитної лінії на БПК) є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору від 23 травня 2018 року.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Отже, як вірно зазначив суд, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, так як вважає, що вказані доводи на правильність рішення суду не впливають та не спростують законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими під час розгляду справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді