Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 419/1544/16-ц

провадження № 61-40052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Військово-цивільна адміністрація сіл Трьохізбенка, Кряківка, Лобачеве, Лопаскине та Оріхово-Донецьке Новоайдарського району Луганської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 11 січня 2018 року у складі судді Іванової О. М. та постанову Апеляційного суду Луганської області від 06 червня 2018 року у складі колегії суддів: Луганської В. М., Коновалової Н. В., Кострицького В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військово-цивільної адміністрації сіл Трьохізбенка, Кряківка, Лобачеве, Лопаскине та Оріхово-Донецьке Новоайдарського району Луганської області (далі - ВЦА) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що згідно з наказом ВЦА від 30 жовтня 2015 року № 20, який позивач отримав 17 листопада 2015 року, позивача звільнено з роботи за прогул без поважних причин. Зі звільненням позивач не погоджується. Зазначив, що с. Трьохізбенка знаходиться в зоні проведенняантитерористичної операції (далі - АТО). У цьому селі утворено військово-цивільну адміністрацію, де і працював позивач.

19 жовтня 2015 року позивач захворів і того ж дня звернувся до медичного працівника сільської амбулаторії медсестри ОСОБА_2 , про що повідомив ОСОБА_3 . Він хворів до 23 жовтня 2015 року.

26 жовтня 2015 року позивач вийшов на роботу, але не зміг відчинити двері свого службового приміщення та отримати документи, необхідні для роботи, які знаходяться в сейфі, потім дізнався, що змінено замок, а ключі від дверей його службового приміщення передано призначеному заступнику керівника військово-цивільної адміністрації ОСОБА_4 , з телефонної розмови з якою він дізнався, що у ВЦА вже не працює.

27 жовтня 2015 року він знову прийшов на роботу, до службового приміщення увійти не зміг, службові обов`язки виконував у підсобному приміщенні, приймав населення, надавав юридичні консультації.

Згідно з графіком роботи ВЦА з 12 год до 13 год - обідня перерва. Водночас секретар керівника ОСОБА_7. повідомила позивача, що керівник буде проводити засідання з усіма працівниками, проте він вийшов на обід. Після обіду повернувся до ВЦА і приступив до роботи в неналежних умовах.

Його викликали до ОСОБА_3 і в присутності всіх працівників змушували погодитися з обвинуваченнями на його адресу і добровільно написати заяву про звільнення за власним бажанням. Якщо він не погодиться, то його буде звільнено за службові порушення, з чим позивач не погодився.

Позивач не згоден з наказом про звільнення, оскільки станом на 30 жовтня 2015 року ОСОБА_3 не був офіційно призначений керівником ВЦА, а обіймав посаду виконувача обов`язків заступника керівника ВЦА. У штатному розписі ВЦА на 2015 рік, затвердженому керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України генерал-майором Маліковим В. В. та підписаному офіційним керівником ВЦА, посади виконувача обов`язків заступника керівника ВЦА не зазначено. ОСОБА_3 не мав повноважень на звільнення позивача з посади.

Також не погоджується з наказом про звільнення, оскільки підставою для його звільнення слугували складені акти про відсутність позивача на робочому місці від 27 жовтня 2015 року, від 28 жовтня 2015 року, від 29 жовтня 2015 року. Відповідач 26 жовтня 2015 року безпідставно та незаконно відсторонив позивача від виконання службових обов`язків. Після звільнення відповідач трудову книжку позивачу не повернув.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд поновити його на роботі на державній службі у ВЦА; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за календарний рік з 28 жовтня 2015 року до 28 жовтня 2016 року; враховуючи, що трудова книжка позивачу не повернена, розглянути питання про виплату на його користь середньго заробітку за весь час вимушеного прогулу поза межами одного року; включити цей строк у стаж роботи на державній службі у ВЦА; визнати дії відповідача незаконними та протиправними; визнати позивача потерпілою особою від незаконних та протиправних дій відповідача; стягнути з відповідача на його користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 11 січня 2018 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження позовних вимог та поважності причин відсутності його на роботі у період з 27 жовтня 2015 року до 29 жовтня 2015 року.

Суд першої інстанції виходив з того, що на час ухвалення судового рішення позивач не надав належні та допустимі докази, які б спростовували надані відповідачем докази.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Луганської області від 06 червня 2018 року рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 11 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач без поважних причин не з`явився на роботу для виконання трудових обов`язків 27, 28, 29 жовтня 2015 року, допустивши прогул. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 з 21 вересня 2015 року, як виконувач обов`язків заступника керівника з питань забезпечення громадського порядку та безпеки, на час відсутності керівника ВЦА мав право видавати накази про звільнення. Відповідач обґрунтовано застосував до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, не допустивши порушення норм трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Луганської області від 06 червня 2018 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У вересні 2018року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права і порушили норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що ОСОБА_3 як виконувач обов`язків заступника керівника з питань забезпечення громадського порядку ВЦА з 21 вересня 2015 року мав право видавати накази про звільнення працівників адміністрації.

Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України Малікова В. В. від 10 листопада 2015 року № 18 ОСОБА_3 призначено на посаду керівника ВЦА, тому саме з цієї дати ОСОБА_3 мав право звільнити позивача із займаної посади.

Суд першої інстанції порушив статтю 2, частини першу та другу статті 116, частину першу статті 89, статтю 263 ЦПК України.

Аргументи інших учасників справи

У жовтні 2018 року ВЦА подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Луганської області від 06 червня 2018 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції повно й всебічно встановив фактичні обставини справи та ухвалив у справі законне й обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до наказу керівника ВЦА ОСОБА_5 від 17 липня 2015 року № 4-к ОСОБА_1 призначений на посаду спеціаліста-юриста відповідно до штатного розпису з 17 липня 2015 року.

Відповідно до додатка 1, затвердженого розпорядженням керівника ВЦА ОСОБА_5 від 07 липня 2015 року № 1 «Про розподіл обов`язків між керівниками ВЦА», у разі відсутності керівника адміністрації його функції та повноваження виконує заступник керівника адміністрації з питань забезпечення громадського порядку і безпеки.

З метою виконання завдань в інтересах держави та її безпеки наказом керівника ВЦА ОСОБА_5 від 28 травня 2015 року № 1 ОСОБА_3 призначено виконувачем обов`язків заступника керівника з питань забезпечення громадського порядку та безпеки.

Розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації Туки Г. В. від 21 вересня 2015 року № 616-к ОСОБА_5 звільнено з посади керівника ВЦА з 21 вересня 2015 року за згодою сторін.

Згідно з додатком 1, затвердженим розпорядженням керівника Військово-Цивільної адміністрації сіл Трьохізбенка, Кряківка, Лобачеве, Лопаскине та Оріхово-Донецьке Новоайдарського району Луганської області від 07 липня 2015 року № 1, з моменту звільнення ОСОБА_5 (з 21 вересня 2015 року) ОСОБА_3 виконує обов`язки керівника ВЦА.

27 жовтня 2015 року спеціаліст-діловод ВЦА ОСОБА_6 - особа, яка відповідає за облік робочого часу, доповідною запискою повідомила, що 27 жовтня 2015 року спеціаліст-юрист ОСОБА_1 о 8 год не з`явився на робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 . Жодних обґрунтувань, які свідчили б про поважність причин відсутнсоті на робочому місті, він не надав.

Згідно з розпорядженням виконувача обов`язків керівника ВЦА від 27 жовтня 2015 року № 6/2 створено комісію у складі ОСОБА_8., ОСОБА_7., ОСОБА_9. для з`ясування причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.

27 жовтня 2015 року, 28 жовтня 2015 року, 29 жовтня 2015 року зазначена комісія склала акти № 1, № 2, № 3 відповідно про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці.

Суди встановили, що факт відсутності ОСОБА_1 на роботі зафіксовано також в інших документах, а саме щоденному обліку використання робочого часу (табель), в якому міститься відмітка « НЗ » - неявка на роботу з нез`ясованих причин).

Свідок ОСОБА_2 пояснила суду, що вона працює медичною сестрою у Трьохізбенській сільській лікарській амбулаторії. 19 жовтня 2015 року вона оглядала хворого ОСОБА_1 , виявила ознаки гострого респіраторного захворювання, катаральні явища. Рекомендувала звернутися до терапевта Новоайдарського районного територіального медичного об`єднання. Про лікарняний вона нагадала ОСОБА_1 декілька разів. У період з 27до 29 жовтня 2015 року ОСОБА_1 за медичною допомогою до неї не звертався.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що працює у ВЦА. Позивач працював у цій же установі юристом. У жовтні 2015 року він тричі не з`явився на роботу. Вона веде табель обліку використання робочого часу, займається обліком трудових книжок. У перший день неявки на роботі позивача склала доповідну записку на ім`я ОСОБА_3 , було утворено робочу комісію з цього питання. До складу комісії увійшли ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які склали три акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі. Трудову книжку ОСОБА_1 не надав при прийомі на роботу, як наслідок її не видавали при звільненні.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що працює у ВЦАробочим з обслуговування будівель. ОСОБА_1 працював у цій же установі юристом. Свідок входив до складу комісії щодо встановлення обставин відсутності ОСОБА_1 на роботі. Телефонували ОСОБА_1 протягом трьох днів. ОСОБА_9 телефонував йому особисто. Складали кожного дня акти про відсутність на робочому місці без поважних причин.

Свідок ОСОБА_7 поянила суду, що працює у ВЦАна посаді секретаря керівника адміністрації. Дати коли ОСОБА_1 тричі не з'явився на роботі вона не пам'ятає, вона йому телефонувала, щоб з'ясувати причину відсутності. Телефонувала три дні, однак ОСОБА_1 на дзвінки не відповідав. Про це вона доповіла ОСОБА_3.

Відповідно до наказу виконувача обов`язків керівника ВЦА від 30 жовтня 2015 року № 20 згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 та пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з посади спеціаліста-юриста військово-цивільної адміністрації за прогули без поважних причин.

17 листопада 2015 року ОСОБА_1 ознайомився з наказом про звільнення та отримав копію цього наказу.

Мотиви, зякихвиходитьВерховнийСуд, тазастосованінормиправа

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції Україникожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з частиною другою статті 140 КЗпП України у трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана або звільнення.

Згідно із статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Верховний Суд зазначає, що під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання поважності відсутності працівника на роботі, звільненого згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрутованих висновків, що відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у період з 27 жовтня 2015 року до 29 жовтня 2015 року є прогулами, оскільки, як встановлено судами, ОСОБА_1 не з`являвся на роботі без поважних причин.

Доводи касаційної скарги цих висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Статтею 47 КЗпП Українипередбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктами 4.1 і 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина четверта статті 235 КЗпП України).

Отже, для застосування цієї норми необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки, вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Відповідно до Журналу обліку трудових книжок ВЦА запис про отримання від позивача при прийомі на роботу трудової книжки відсутній. Водночас, міститься запис від 17 липня 2015 року про те, що ОСОБА_1 не надав трудову книжку при прийомі на роботу. З огляду на це, суди дійшли обґрунтованих висновків про безпідставність твердження позивача щодо невидачі йому при звільненні трудової книжки.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 , як виконувач обов`язків заступника керівника з питань забезпечення громадського порядку ВЦА, з 21 вересня 2015 року не мав права видавати накази про звільнення працівників адміністрації спростовуються висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03 лютого 2015 року № 141-VIII «Про військово-цивільні адміністрації» для виконання повноважень місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених цим Законом, у районі проведення антитерористичної операції можуть утворюватися військово-цивільні адміністрації.

Військово-цивільні адміністрації населених пунктів - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження сільських, селищних, міських рад або виконавчих органів відповідних рад та інші повноваження, визначені цим законом.

Військово-цивільні адміністрації є юридичними особами публічного права, що набувають прав та обов`язків з дня внесення запису про їх державну реєстрацію як юридичних осіб до Єдиного державного реєстру юридичних осіб.

Згідно з цим Законом військово-цивільні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, Законом України «Про боротьбу з тероризмом», цим Законом та іншими виданими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» (в редакції, чинній на день звільнення позивача) Районні, обласні військово-цивільні адміністрації очолює керівник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Військово-цивільні адміністрації населених пунктів очолює керівник, який призначається на посаду та звільняється з посади керівником відповідної обласної військово-цивільної адміністрації за погодженням з керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України.

Згідно з частиною третьою статті 6статті 6 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» (в редакції, чинній на день звільнення позивача) керівник військово-цивільної адміністрації організовує роботу відповідної військово-цивільної адміністрації та здійснює керівництво її діяльністю, призначає на посади та звільняє з посад посадових і службових осіб, інших працівників відповідної військово-цивільної адміністрації, видає накази та розпорядження у межах своїх повноважень, які мають таку ж юридичну силу, що і рішення відповідної ради.

Отже, керівник військово-цивільної адміністрації призначає на посади та звільняє з посад посадових і службових осіб, інших працівників відповідної військово-цивільної адміністрації.

Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно зі штатним розписом за 2015 рік ВЦА в цивільно-військовій адміністрації є посада заступника керівника військово-цивільної адміністрації з питань забезпечення громадського порядку і безпеки.

Згідно з наказом керівника військово - цивільної адміністрації ОСОБА_5 від 28 травня 2015 року № 1 ОСОБА_3 призначено виконувачем обов`язків заступника керівника з питань забезпечення громадського порядку та безпеки.

Касаційний суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що у період з 21 вересня 2015 року ОСОБА_3 , як виконувач обов`язків заступника керівника з питань забезпечення громадського порядку та безпеки, на час відсутності керівника мав право видавати накази про звільнення.

Доводи касаційної скарги про залишення поза увагою суду першої інстанції заяв про забезпечення доказів є необгрунтованими, з огляду на викладені висновки судом апеляційної інстанції, які не спростовані ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції зазначив, що у суді апеляційної інстанції позивач не заявляв клопотання про виклик свідків, проведення технічної експертизи, у задоволенні яких було відмовлено судом першої інстанції.

Верховний Суд зазначає, що цивільний процес здійснюється на засадах змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою, сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд апеляційної інстанції не може з власної ініціативи збирати докази у справі.

Суд апеляційної інстанції вказав, що зазначення в наказі про звільнення позивача посади ОСОБА_3 , як виконуючий обов`язки ВЦА, не є підставою для скасування цього наказу.

Суд апеляційної інстанції обгрунтовано виходив із фактично займаної посади ОСОБА_3 та обсягу його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи доводи касаційної скарги, які спрямовані на незгоду із судовими рішеннями у справі та є власним тлумаченням норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що суди повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наданим у справі доказам, правильно здійснили тлумачення норм матеріального і процесуального права і застосували їх до спірних правовідносин Встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Луганської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик