Єдиний унікальний номер 740/5012/19
Провадження № 2/741/257/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 03 березня 2020 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Марус А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

7 жовтня 2019 року позивач звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 6 серпня 2019 року слідчий суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у справі № 740/3743/19 винесла незаконну та протиправну ухвалу про відмову в задоволенні її (позивача) скарги на бездіяльність СВ Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області. Унаслідок цього їй (позивачу) було завдано майнову та моральну шкоду. Майнова шкода полягає у тому, що їй (позивачу) довелося витрачати час для написання та відправки апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду від 6 серпня 2019 року. Моральна шкода полягає у моральних стражданнях та переживаннях, які вона (позивач) перенесла під час читання ухвали про відмову в задоволенні її (позивача) скарги на бездіяльність СВ Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області. Вона (позивач) змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а необхідність поновлення її прав змусила вживати додаткових заходів для їх захисту в суді. Унаслідок постановлення слідчим суддею Ніжинського міськрайонного суду ухвали про відмову в задоволенні її (позивача) скарги на бездіяльність СВ Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області були порушені її (позивача) права, а саме: право на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність працівників органів державної влади; право на доброякісну послугу від органів державної влади держави Україна в частині правомірності та добросовісності; право на свободу пересування територією України; право на честь і гідність та інші немайнові права.

ОСОБА_1 просила:

- стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу на її користь 100 000 грн. моральної шкоди, завданої незаконною ухвалою від 6 серпня 2019 року в справі № 740/3743/19, постановленою слідчим суддею Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Пантелієнко В.Г.;

- стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу на її користь 20 000 грн. майнової шкоди, завданої незаконною ухвалою від 6 серпня 2019 року в справі № 740/3743/19, постановленою слідчим суддею Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Пантелієнко В.Г.;

- судові витрати та видатки і можливі податки, платежі та збори покласти на відповідача.

У справі було відкрито загальне позовне провадження, проведено підготовче засідання та призначено її судовий розгляд по суті.

У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує з підстав, які зазначені у позовній заяві, просила їх задовольнити, розгляд справи проводити без її участі.

У судове засідання представник Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі та відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що вимоги позивача щодо надання оцінки судом першої інстанції процесуальним діям та рішенням іншого суду першої інстанції суперечить вимогам чинного законодавства. Заявлені вимоги в цій частині не мають цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення справи у порядку, встановленому ЦПК України. Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області не порушував ті цивільні права й інтереси позивача, які можна захистити відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, а тому просив закрити провадження у справі в частині вимог до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Вимоги позивача до Держави Україна про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не обґрунтовані, не підтверджені належними та допустимими доказами. Норми Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ЦК України не передбачають такої підстави для відшкодування фізичній особі моральної та матеріальної шкоди, як постановлення слідчим суддею ухвали, законність якої встановлена в судовому порядку. З цих підстав представник Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області просив відмовити у задоволенні позову в частині вимог до Держави Україна про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

У судове засідання представник Головного управління державної казначейської служби України в Чернігівській області не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що управління жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з нею і жодної шкоди позивачу не завдавало, а тому відповідно до положень Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Вимоги позивача є необґрунтованими, позивачем не підтверджено належними доказами наявність моральної та матеріальної шкоди, не надано доказів, які б свідчили про її важкий душевний стан та про реальні зміни в житті, що стали наслідком дій (бездіяльності) відповідачів. Збитки у вигляді підготовки апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у справі № 740/3743/19 від 6 серпня 2019 року та витрати на її відправку рекомендованим листом не можуть бути відшкодовані в порядку ст. 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету, оскільки не належать до складу реальних збитків. З цих підстав представник Головного управління державної казначейської служби України в Чернігівській області просив відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

У судове засідання прокурор не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти.

Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

У рішенні № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року у справі № 1-17/2001 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій, інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц дійшла правового висновку, що закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такою позовною вимогою буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Указані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 3 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема викладена у тексті п.36 рішення у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (заява №20347/03), свідчить про те, що «позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Відповідно до п. 21 Великої хартії суддів, затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Частиною 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо надання оцінки ухвалі слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, постановленої 6 серпня 2019 року у справі № 740/3743/19, суперечить положенням чинного законодавства, не мають цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення справи у порядку ЦПК України, а тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 255, 259-261, 353, 354 ЦПК України, суд,

постановив:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в частині позовних вимог до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя О.В. Киреєв