Справа пр. №2/756/161/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,

учасники справи:

представник позивача - Мазепа Н.М.,

представник відповідача - Сербіна А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Універсал Банк" про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (далі - ПАТ "Універсал Банк"), яке в подальшому було перейменоване в акціонерне товариство "Універсал Банк" (далі - АТ "Універсал Банк"), про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2019 року судді Андрейчуку Т.В. передано на розгляд цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ "Універсал Банк" про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.

ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 листопада 2007 року між ним та відкритим акціонерним товариством "Банк Універсальний" (далі - ВАТ "Банк Універсальний") укладено кредитний договір №003-2900/756-0474, згідно з яким банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 170000,00 швейцарських франків на строк

з 16 листопада 2007 року по 10 листопада 2037 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 9,95% річних.

Позивач зазначив, що договір був укладений ним під впливом обману з боку банку, який не виконав обов`язку щодо видачі ОСОБА_1 обумовленої договором суми кредиту.

Також позивач вказав на те, що відповідач не попередив його, а він не усвідомлював можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштів кредиту в іноземній валюті. У зв`язку з девальвальцією гривні ОСОБА_1 змушений повернути в гривневому еквіваленті значно більшу суму, ніж отриману ним за договором. Такі умови, на думку позивача, є несправедливими.

Як стверджував ОСОБА_1 , при укладенні оспорюваного кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 відповідач у порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не надав позичальнику у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Також ОСОБА_1 зазначив, що п. 9.8 кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 щодо встановлення плати за ініціювання кредиту є недійсним, оскільки він є несправедливим, містить зміни у витратах.

З цих підстав позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474, укладений між ВАТ "Банк Універсальний" та ОСОБА_1 .

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги свого довірителя з підстав, наведених у позовній заяві, просила суд позов ОСОБА_1 задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала з мотивів, наведених у запереченнях проти позову, просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову, пояснила, що при укладенні оспорюваного кредитного договору було дотримано усіх положень ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів", а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Також представник відповідача просила застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2007 року ВАТ "Банк Універсальний", правонаступником якого є АТ "Універсал Банк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №003-2900/756-0474, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 170000,00 швейцарських франків на строк з 16 листопада 2007 року по 10 листопада 2037 року. Базова процентна ставка за користування кредитом становила 9,95% річних, процентна ставка за користування коштами понад встановлений строк (підвищена процентна ставка) - 29,85% річних (т. 1, а. с. 40-50).

10 березня 2009 року між відкритим акціонерним товариством "Універсал Банк" (далі - ВАТ "Універсал Банк"), правонаступником якого є АТ "Універсал Банк", та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474, якою на період з 10 березня 2009 року до 19 березня 2009 року зменшено базову процентну ставку за користування кредитом до 7,02% річних та погоджено, що з 25 березня 2009 року до 09 березня 2010 року застосовуватиметься базова процентна ставка у розмірі 9,95% річних. Розмір підвищеної процентної ставки не змінено (т. 1, а. с. 114-116).

25 березня 2009 року між ВАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474, за умовами якої на період з 25 березня 2009 року до 09 березня 2010 року встановлено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 7,02% річних, підвищену - у розмірі 15,02% річних та погоджено, що з 10 березня 2010 року до 09 березня 2015 року застосовуватиметься базова процентна ставка у розмірі 10,54% річних, а підвищена - у розмірі 18,54% річних. Починаючи з 10 березня 2015 року базова процентна ставка визначена на рівні 9,95% річних, а підвищена - 17,95% річних (т. 1, а. с. 117-131).

16 червня 2014 року між публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" (далі - ПАТ "Універсал Банк"), правонаступником якого є АТ "Універсал Банк", та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474, якою на період з 16 червня 2014 року до 09 грудня 2014 року базову процентну ставку встановлено у розмірі 9,95% річних, а починаючи з 10 грудня 2014 року - у розмірі 3,54% річних (т. 1, а. с. 131-145).

За приписами ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1 і 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Сторонами оспорюваного кредитного договору погоджено, що валютою кредиту є швейцарський франк, а видача кредиту проводиться на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 (п. п. 2.1.3, 2.3 договору).

На виконання умов кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 банк надав ОСОБА_1 кредит шляхом зарахування коштів у швейцарських франках на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , що підтверджується випискою по особовому рахунку (т. 1, а. с. 153-155, 159, 221-249, т. 2, а. с. 1-200). Надалі позивач розпорядився кредитними коштами на власний розсуд та здійснив їх конвертацію в долари США поза межами умов кредитного договору (т. 1, а. с. 219-220).

Наведене свідчить про відсутність підстав вважати, що внутрішня воля ОСОБА_1 на укладення кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 була сформована під впливом обману з боку банку.

Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" (тут і далі - Закон у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів").

ОСОБА_1 отримав кредит для придбання житла, а тому за своїм змістом кредитний договір від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 є договором про надання споживчого кредиту.

За приписами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Механізм повідомлення кредитодавцями позичальників про відомості, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", визначений постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (постанова втратила чинність на підставі постанови правління Національного банку України від 08 червня 2016 року №49).

Цією постановою передбачено, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, зазначеною в ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема:можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування.

Перед укладенням кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 ОСОБА_1 у письмовій формі ознайомлено з інформацією про умови кредитування та іншою інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема, з орієнтовною сукупною вартістю кредиту, про що зазначено у кредитному договорі, скріпленому підписом позивача (п. 8.5 договору).

Таким чином, відповідач при укладенні кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 не порушив приписи ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"

За положеннями ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

П. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Отже, сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Істотними умовами кредитного договору відповідно ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Укладений між сторонами справи кредитний договір від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 містить усі істотні умови, визначені законодавцем для кредитного договору.

У вказаному договорі, додатках №1 (Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту) та №2 до нього (Графік платежів), підписаних позичальником, зазначена інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги (т. 1, а. с. 60-70). Отже, у кредитному договорі від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 міститься детальний розпис сукупної вартості кредиту для позичальника ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 109-113).

Нормою ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавцю (виконавцю, виробнику) заборонено включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів).

Перелік несправедливих умов договору міститься у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", проте він не є вичерпним. Умови договору про надання споживчого кредиту, які вважаються несправедливими, зазначені у ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Так, несправедливими вважаються умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

П. 8.5 кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 передбачено, що позичальник розуміє наслідки валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті.

До того ж коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості, міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, оскільки зазначене стосується обох сторін договору та не може бути безумовною підставою для визнання його недійсним.

Доводи позивача про недійсність кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 з покликанням на висновок судово-економічного дослідження від 30 листопада 2017 року №02/11-17 суд відхиляє з огляду на таке.

У п. п. 1-4, 8 висновку судово-економічного дослідження від 30 листопада 2017 року №02/11-17 особою, якою складено цей висновок, аналізувались обставини щодо виконання сторонами умов оспорюваного договору, а не дотриманням банком при його укладенні положень чинного на той час законодавства. Висновки по 2 та 5 питаннях стосуються реальної, а не орієнтовної сукупної вартості кредиту, про яку перед укладенням кредитного договору попереджається споживач (ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів").

Предмет висновку у п. п. 6, 7 становлять питання права, що не допускається при

проведенні судово-економічного дослідження. Більш того, судово-економічне дослідження

від 30 листопада 2017 року №02/11-17 проведено без отримання повної банківської виписки з особового рахунку клієнта банку за весь період кредитування.

Отже, проаналізовані вище підстави для визнання недійсним кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474, наведені позивачем, є необґрунтованими.

Як на підставу своїх позовних вимог, ОСОБА_1 також покликається на те, що умова п. 9.8 кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 щодо встановлення плати за ініціювання кредиту є недійсною, оскільки вона є несправедливою, містить зміни у витратах.

З цього приводу суд зазначає таке.

П. 9.8 кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 передбачено, що позичальник у день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту у розмірі 1820,00 швейцарських франків. Укладенням цього договору позичальник доручає кредитору в порядку договірного списання здійснити списання суми такої плати з поточного рахунку позичальника, відкритого у кредитора, у відповідній валюті та наступне її перерахування на відповідний рахунок кредитора.

За приписами п. 3 ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

У постанові від 28 серпня 2019 року у справі №343/557/15-ц Верховний Суд вказав на те, що умови договору про надання споживчого кредиту, якими передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, тобто за дію, яку банк здійснює на власну користь, є несправедливими та суперечить принципу добросовісності

Ураховуючи зазначене, суд вважає, що положення п. 9.8 кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо стягнення плати за ініціювання кредиту, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними з моменту їх укладення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, оскільки кредитний договір, відповідно до п. 9.8 якого була встановлена плата за ініціювання кредиту, було укладено між сторонами та підписано позивачем 16 листопада 2007 року, а до суду позивач звернувся у грудні 2016 року.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У ході розгляду справи представником відповідача АТ "Універсал Банк" подано до суду заяву про застосування позовної давності (т. 1, а. с. 31-33).

Ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимоги про визнання недійсним

п. 9.8 кредитного договору від 16 листопада 2007 року №003-2900/756-0474 слід відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Універсал Банк" про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 02 березня 2020 року