ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Херсон

Справа №766/6729/18

Провадження №22ц/819/741/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),

судді: Вейтас І.В.,

Радченко С.В.

секретар судового засідання: Шибінська А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого дії адвокат Харченко Дмитро Миколайович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Прохоренко В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення.

Позов мотивований тим, що йому на підставі договорів дарування від 24 липня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., зареєстрованих в реєстрі №3171 та № 3172, належить на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

У належному йому будинку є зареєстрованими відповідачі по справі, які не є членами його сім`ї, однак продовжують проживати у домоволодінні та не несуть витрати щодо його утримання.

Оскільки відповідачі відмовляються у добровільному порядку звільнити житлове приміщення та знятися з реєстрації, чим порушують права власника на вищевказане майно, ОСОБА_2 просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ; виселити відповідачів з житлового будинку; вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року позов задоволений частково.

Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704,80грн., тобто по 176,20 грн. з кожного.

В решті позову відмовлено.

За результатами розгляду апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 , постановою Херсонського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів залишено без змін.

Це ж рішення в частині стягнення судових витрат змінено шляхом збільшення розміру стягнутих з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат з 704,80грн. (тобто по 176,20грн. з кожного) до 3236,60грн., тобто по 809,15грн. з кожного.

Це ж рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в апеляційному порядку не переглядалося, як таке, що не оскаржувалося.

У березні 2020 року адвокат Харченко Д.М., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року, в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, пославшись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції не врахував, що 17 жовтня 2014 року за договором позики ОСОБА_8 надав ОСОБА_3 кошти у розмірі 314814,50грн., які остання зобов`язалася повернути до 17 жовтня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, ОСОБА_3 передала в іпотеку позикодавцю належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_1 .

Оскільки умови договору позики не було виконано відповідачкою, 16 вересня 2016 року ОСОБА_6 звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за собою права власності на житловий будинок, а 24 липня 2017 року за договорами купівлі-продажу відчужив нерухоме майно на користь ОСОБА_2

31 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки; а 17 жовтня 2018 року із позовом до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації прав власності, розгляд яких до теперішнього часу не завершений.

Оскільки на момент ухвалення судом рішення від 08 липня 2019 року про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в судовому порядку оскаржувалося право власності ОСОБА_2 на будинок, то, на думку апелянта, у суду були відсутні правові підстави для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги адвокат обґрунтовує посиланням на правову позицію, яка міститься в п.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2010 року по справі №520/5442/18.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Харченко Д.М. апеляційну скаргу просив задовольнити з підстав, викладених у скарзі. Повідомив, що відповідач ОСОБА_4 тривалий час перебуває за кордоном, місце його знаходження невідомо.

Інші учасники процесу до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені згідно вимог ст.128 ч.6, 130 ч.5 ЦПК України.

У заяві від 12 травня 2020 року адвокат Шандер К.І., який представляє інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , просить розгляд апеляційної скарги провести за відсутності відповідачів та їх представника.

Заслухавши доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Харченка Д.М., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 24 липня 2017 року ОСОБА_2 набув право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . Право власності позивача зареєстровано у передбаченому законом порядку (т.1 а.с.37-42).

Незважаючи на перехід права власності на нерухоме майно до позивача, ОСОБА_3 , як колишній власник будинку та члени її сім`ї продовжують мешкати у будинку та відмовляються у добровільному порядку його звільнити.

Ухвалюючи рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції обґрунтовано, з посиланням на ст.317, 319, 321 ЦК України, дійшов висновку, що право на користування спірним житлом у відповідачів було похідним від прав бувшого власника будинку і з припиненням у нього права на домоволодіння припинилося право на житло й у відповідачів.

ОСОБА_2 , як власник спірного нерухомого майна, може вимагати усунення будь-яких порушень свого права, а відтак задоволення позовних вимог щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, відповідає нормам матеріального права, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини.

Відповідно до ст.367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Посилання апелянта на те, що наявність на розгляді судових органів позовів ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки; скасування державної реєстрації прав власності, унеможливлювало розгляд пред`явлених ОСОБА_2 позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є неприйнятними та позбавленні правового обґрунтування.

Діючі норми ЦПК України дають підстави вважати, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на пункт 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2010 року у справі №520/5442/18, є некоректним з огляду на відсутність подібних правовідносин по справах. Зокрема, правовий висновок суду касаційної інстанції стосується розгляду позовних вимог про зняття осіб з реєстрації місця проживання без вирішення питання наявності у позивача в вказаній справі прав власності на майно, що є відмінним за обставинами справи, предметом доказування та пред`явленими вимогами.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновки суду в оскаржуваній частині не спростовують.

В решті частині рішення суду першої інстанції представником ОСОБА_1 не оскаржувалося та не було предметом апеляційного перегляду.

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, перевіривши доводи скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого дії адвокат Харченко Д.М., колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого дії адвокат Харченко Дмитро Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року в частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 14 травня 2020 року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: І.В. Вейтас

С.В. Радченко