Постанова

Іменем України

12 травня 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/5579/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогосудді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаряРатушного А.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 29 серпня 2019 року

в складі судді Колдіної О.О.

у справі №752/8496/17 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Саміт Моторз Україна»

до ОСОБА_1

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Саміт Моторз Україна» (далі - ТОВ «Саміт Мотороз Україна», Товариство) звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом.

Позовна заява обгрунтована тим, що в січні 2014 року до ТОВ «Саміт Моторз Україна» звернувся Матейчук С.В. з проханням проведення діагностики задніх амортизаторів його автомобіля та заміни їх за умовами гарантії, проведення діагностики коробки передач. За результатами проведених робіт була підтверджена заміна задніх амортизаторів на умовах гарантії. Будь-які інші несправності автомобіля виявлені не були. Гарантійна заміна задніх амортизаторів автомобіля була запланована на 22.01.2014 і в цей день відповідач на підставі наряду-замовлення передав ТОВ «Саміт Моторз Україна» свій автомобіль. При передачі автомобіля між сторонами було погоджено, що ОСОБА_1 зобов`язаний прийняти роботи та забрати належний йому транспортний засіб протягом двох робочих днів з моменту повідомлення Товариства, а у випадку затримки із прийняттям автомобіля, позивач має право вимагати плату за зберігання в розмірі 75,00 грн на добу за одиницю майна. Наряд-замовлення із такою умовою погоджене та підписане відповідачем.

24 січня 2014 року Товариством виконані роботи із заміни амортизаторів, а інших несправностей автомобіля виявлено не було, однак відповідач автомобіль не забрав. В подальшому ТОВ «Саміт Моторз Україна» направило ОСОБА_1 лист, в якому повідомило про необхідність забрати автомобіль з території Товариства та нагадав про оплатність зберігання у випадку затримки із прийняттям автомобіля.

Позивач, посилаючись на те, що після здійснення заміни амортизаторів автомобіля відповідач так і не забрав свій транспортний засіб, просив стягнути з останнього плату за зберігання автомобіля з 04.02.2014 по 21.04.2017 у розмірі 87 900,00 грн.

РЗаочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києвавід 29 серпня 2019 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду та неправильним встановленням обставин справи.

В обгрунтування апеляційної скарги посилався на те, що встановлені судом обставини не відповідають дійсності, а саме, що 26.12.2013, а не в січні 2014 року, як зазначив судом, позивач за зверненням відповідача провів роботи щодо транспортного засобу за послугою ТО 90000 км.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач як станція технічного обслуговування (далі - СТО) допустила порушення - не виявила самостійно та не сприяла усуненню недоліку транспортного засобу, власником якого є ОСОБА_1 , та який несе відповідальність за технічний стан та безпечну експлуатацію транспортного засобу, але який не є експертом у транспортних засобах. У процесі надання послуги (виконанні робіт) щодо проведення планового технічного обслуговування та заміни передніх амортизаторів, були здійснені незначні втручання до основних агрегатів та вузлів колісного транспортного засобу. Також, в процесі виконання вимоги відповідача щодо усунення чергового виявленого в результаті діагностики недоліку, знову виявлені недоліки, тобто другий факт неналежної діагностики автомобіля позивачем як СТО. Після чого мав місце третій факт неналежної діагностики транспортного засобу позивачем як СТО.

Вказував, що він неодноразово звертався до позивача з вимогами, в яких повідомляв про виявлені істотні недоліки транспортного засобу та вимагав провести належну діагностику і виконати гарантійний ремонт. На думку скаржника, за таких обставин не було підстав забирати автомобіль з СТО (території позивача), оскільки в даному випадку автомобіль неможливо використовувати за призначенням.

Судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме суд застосував положення п. 54, 56 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджений наказом Міністерства інфраструктури від 28.11.2014, однак не надав аналізу суті зазначених норм, які надають право власнику автомобіля за наявності поважних причин не забирати автомобіль. Судом першої інстанції проігноровано наявність у відповідача поважної причини, якою є неналежна діагностика автомобіля, для залишення транспортного засобу у позивача.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач почав нараховувати плату за зберігання автомобіля з 04.02.2014, тоді як ще в липні 2014 року здійснював начебто заходи для направлення транспортного засобу на експертизу. Вважав, що направлення позивачем у липні 2014 року до експертних установ запитів підтверджують наявність поважних причин у ОСОБА_1 не забирати транспортний засіб та обізнаність позивача про наявність таких поважних причин.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом допущено порушення норм процесуального права.

Зокрема, вказував, що суд, за наявності клопотання представника відповідача - адвоката Ковальова В.М. про відкладення судового засідання 28.08.2019, у зв`язку з тим, що останній приймає участь в кримінальній справі в іншому суді, розгляд справи не відклав та ухвалив рішення по суті спору.

Суд в порушення ст. 244, 268 ЦПК України розглянув справу 28.08.2019, а вступну та резолютивну частини рішення проголосив на наступний день (29.08.2019), та при цьому не повідомив відповідача про судове засідання, призначене на 29.08.2019.

На думку скаржника відкладення розгляду справи для проголошення короткого тексту оскаржуваного рішення є грубим порушенням вимог глави 7 ЦПК України «Судові виклики та повідомлення», що призвело до обмеження судом прав відповідача, гарантованих ст. 43-49, 81, 83, 352 ЦПК України, та призвело до ухвалення по суті неправильного рішення. Окрім цього, вважав, що суд першої інстанції за таких обставин на підставі ст. 280 ЦПК України міг ухвалити заочне рішення, але ухилився від такої процедури, яка забезпечила б право відповідача на перегляд справи в суді першої інстанції.

За наведених обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.08.2019 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, посилаючись на поважні причини неможливості подання доказів до суду першої інстанції, просив долучити до справи письмові докази, додані до апеляційної скарги.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив. Зазначав, що суд першої інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а викладені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. Взагалі апеляційна скарга не містить аргументів, які б доводили, що суд першої інстанції в розумінні ст. 376 ЦПК України, неправильно застосував норми матеріального права, а саме здійснив неправильне тлумачення норм матеріального права, застосував закон, який не підлягав застосуванню, або не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Також, апеляційна скарга не містить жодних обгрунтованих доводів щодо недотримання судом норм процесуального права.

Позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду від 29.08.2019 - без змін.

17 березня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції клопотання, в якому просив проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом учасників справи, посилаючись на те, що в судовому засіданні він може реалізувати своє право ставити питання іншим учасникам справи, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України в письмовому порядку.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, доводи та міркування, які висловлені нею в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що відповідач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2013 року ОСОБА_1 придбав автомобіль Toyota Land Cruiser 150 з номером кузова НОМЕР_1 та номером двигуна НОМЕР_2 (далі - автомобіль, транспортний засіб). Автомобіль знаходився в експлуатації 2,2 роки та мав пробіг 86500 км. Перед проходження у ТОВ «Саміт Моторз Україна» технічного обслуговування ТО 90000 км ОСОБА_1 вказав на ряд претензій по вузлам та агрегатам автомобіля, зокрема по елементам підвіски.

26 грудня 2013 року ТОВ «Саміт Моторз Україна» за зверненням ОСОБА_1 провів роботи щодо транспортного засобу за послугою ТО 90000 км, а саме: проведені всі регламентні роботи, крім заміни масла в коробці передач. Після проходження ТО ОСОБА_1 виявив дефект в роботі автомобіля - після перемиканні важіля коробки передач в положення «драйв» відчувався сильний поштовх та механічний хруст. Після доставки амортизаторів автомобіль було взято на ремонт по заміні передніх амортизаторів. Також, відповідач звернувся письмово до позивача з проханням за його рахунок провести діагностику вузлів та агрегатів елементів підвіски, зокрема амортизаторів стійкості, задніх амортизаторів та коробки передач, так як при увімкненні важіля передачі в положення «драйв» відбувається сильний поштовх та механічний хруст.

10 січня 2014 року автомобіль відповідача було взято позивачем в роботу для заміни передніх амортизаторів. Після чого позивач повідомив відповідача про те, що всі необхідні роботи проведені та можна забрати автомобіль.

11 січня 2014 року ТОВ «Саміт Моторз Україна» повторно повідомило ОСОБА_1 про необхідність забрати автомобіль, на що останній відмовився забирати автомобіль до тих пір поки не будуть виконанні роботи згідно його заяви та не буде видано акт про стан вузлів та агрегатів. Після цього автомобіль відповідача було взято на діагностику щодо підвіски, згідно заяви останнього, та виявлено, що задні амортизатори підлягають заміні по гарантії. Про інші недоліки, а саме, що при увімкненні важіля передачі в положення «драйв» відбувається сильний поштовх та механічний хруст, ТОВ « Саміт Моторз Україна » не було зазначено.

14 січня 2014 року в присутності працівників ТОВ «Саміт Моторз Україна» було продовжено повторний тест-драйв, в ході якого останні підтвердили, що такий недолік як сильний поштовх та механічний хруст при увімкненні важіля коробки передач в положення «драйв» має місце, та при цьому стверджували, що коробка передач є справною. У відповідь ОСОБА_1 вимагав провести тестування коробки передач в його присутності та ознайомити його з технічними нормами справності коробки передач, на що отримав відповідь, що дана інформація є секретною.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до незалежного експерта з проханням з'ясувати причину даного дефекту (поштовх та хруст при переключенні коробки передач в режим «драйв»), та як вияснилось причина в надмірному зношуванні з'єднань в редукторах та задніх напівосях.

22 січня 2014 року ОСОБА_1 на підставі наряду-замовлення від 11.01.2014 №ССС077808 передав автомобіль Toyota Land Cruiser 150 з номером кузова НОМЕР_1 та номером двигуна НОМЕР_2 ТОВ «Саміт Моторз Україна» для гарантійної заміни задніх амортизаторів.

24 січня 2014 року ТОВ «Саміт Моторз Україна» була проведена заміна задніх амортизаторів на автомобілі відповідача.

Також, 22.01.2014 та 23.01.2014 ОСОБА_1 подав до ТОВ «Саміт Моторз Україна» заяви (претензії), в яких повідомив, що належний йому автомобіль має недолік у вигляді сильного поштовху та механічного хрусту при увімкненні коробки передач в режим «драйв» та просив усунути даний недолік. У межах розгляду претензій просив виконати ряд робіт за його замовленням, оформленим наряд-замовленням №ССС078701 від 22.01.2014.

За результатами розгляду претензій ТОВ «Саміт Моторз Україна» було проведено перевірку, складено рекламаційний акт, згідно якого за результатами проведеної перевірки зазначений недолік не було підтверджено. Під час перевірки були проведені діагностичні роботи, а також було проведено тест-драйв інших автомобілів тієї ж моделі, що й автомобіль відповідача, та встановлено, що недолік на який вказує ОСОБА_1 є характерним і для цих автомобілів. Всі роботи були здійснені у присутності відповідача, який від підписання рекламаційного акту відмовився.

Після виконання ТОВ «Саміт Моторз Україна» відповідних робіт з автомобілем ОСОБА_1 та розгляду претензії останній 24.01.2014 не забрав автомобіль у позивача.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо оплати за зберігання майна ОСОБА_1 на території ТОВ «Саміт Моторз Україна» у разі затримки із прийняттям такого майна протягом двох днів з моменту повідомлення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не вчинено дій щодо отримання транспортного засобу після його ремонту та на час розгляду справи автомобіль так і знаходиться у позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або односторонння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 56 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобільних транспортних засобів, затверджених наказом Мінтрансу від 11.11.2002 №792 (в редакції на момент передачі автомобіля позивачу) замовник зобов'язаний своєчасно оплачувати надані за умовами договору послуги і приймати дорожні транспортні засоби та їх складові частини після надання послуг. У разі неотримання без поважних причин дорожніх транспортних засобів у визначений договором термін замовник зобов'язаний відшкодувати виконавцю вартість їх збереження згідно з умовами договору.

Вищевказане положення також закріплене в Правилах надання послуг технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2014 №615 та Порядком гарантійного ремонту або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства промислової політики України №721 від 29.12.2014, які є чинними на момент розгляду справи.

Судом встановлено, що при підписанні наряду-замовлення на проведення робіт з гарантійного обслуговування сторони погодили, що замовник зобов'язаний прийняти роботу та забрати власне майно протягом двох робочих днів з моменту повідомлення виконавця. У випадку затримки із прийняттям робіт/майна виконавець вправі вимагати плату за зберігання в розмірі 75,00 грн за добу за одиницю майна.

Позивач неодноразово, зокрема 24.01.2014, 04.03.2014, 20.06.2014, 12.01.2015, 23.02.2015, 30.03.2017, повідомляв ОСОБА_1 про необхідність забрати належний йому автомобіль Toyota Land Cruiser 150 з номером кузова НОМЕР_1 та номером двигуна НОМЕР_2 , а також повідомляв про необхідність плати за зберігання майна (транспортного засобу).

Згідно розрахунку позивача загальна сума плати за зберігання автомобіля становить 87 900,00 грн, виходячи із загальної кількості днів зберігання - 1172 (з 04.02.2014 по 21.04.2017) та розміру плати (75,00 грн за 1 день).

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що після проведення ремонтних робіт автомобіля, ТОВ «Саміт Моторз Україна» повідомив ОСОБА_1 про їх завершення та необхідність забрати транспортний засіб, однак відповідач автомобіль не забрав, дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про стягнення з останнього плати за зберігання майна в сумі 87 900,00 грн.

Доводи апеляційної скарги, що не було підстав забирати автомобіль, оскільки позивачем не виконано ремонт у повному обсязі та автомобіль мав істотні недоліки, колегія суддів не приймає до уваги з тих підстав, що неналежне виконання ремонту не звільняє відповідача від обов`язку забрати свій транспортний засіб протягом двох днів з моменту повідомлення, як було обумовлено сторонами перед передачею автомобіля позивачу.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення, що у даній справі не підлягає доказуванню факт належного чи неналежного виконання позивачем робіт з гарантійного обслуговування автомобіля відповідача за нарядами-замовленнями № ССС77808 та №ССС078701, які були завершені 24.01.2014, оскільки обставини щодо виконання ремонтних робіт не є предметом спору. Спір щодо належності виконаних робіт вирішено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Саміт Моторз Україна», Підприємства з іноземними інвестиціями «Тайота-Україна» про захист прав споживача та зобов`язання виконати гарантійний ремонт автомобіля.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення вищезгаданих Правил та Порядку.

В обгрунтування даного доводу ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що на момент надсилання позивачем вимоги про отримання транспортного засобу станом на 26.06.2014, коли діяли Правила надання послуг технічного обслуговування у відповідача були достатні поважні причини не забирати транспортний засіб зі станції технічного обслуговування, так як на думку останнього, автомобіль має істотний недолік, що може підтвердити або спростувати проведення незалежної експертизи.

Так, відповідно до пункту 2 розділу Х «Права та обов'язки замовника» Правил надання послуг технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2014 №615 замовник зобов'язаний: у разі неотримання без поважних причин КТЗ, їх складових частин (систем) у визначений договором строк відшкодувати виконавцю вартість їх зберігання, якщо інше не передбачено умовами договору.

Аналіз даної норми приводить до висновку, що у разі наявності поважних причин неотримання транспортного засобу замовник не зобов'язаний відшкодовувати виконавцю вартість зберігання майна (транспортного засобу), однак за умови, якщо інше не передбачене договором.

Водночас, як зазначалось вище, при передачі автомобіля ТОВ « Саміт Мотрз України» сторони погодили, що ОСОБА_1 зобов`язаний прийняти роботу та забрати власний автомобіль протягом двох робочих днів з моменту повідомлення позивача, і що у випадку затримки із прийняттям майна позивач має право вимагати плату за зберігання у розмірі 75,00 грн на добу за одиницю майна. З даною умовою ОСОБА_1 погодився та підписав наряд-замовлення.

В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що сторони узгодили право відповідача не відшкодовувати виконавцю вартість зберігання майна (транспортного засобу).

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що направлення позивачем у липні 2014 року до експертних установ запитів підтверджують наявність поважних причин у ОСОБА_1 не забирати транспортний засіб та обізнаність позивача про наявність таких поважних причин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що норми матеріального права судом першої інстанції застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги, що в липні 2014 року позивач начебто здійснював заходи для направлення транспортного засобу на експертизу, а тому є безпідставним нарахування плати з 04.02.2014 відхиляються колегією суддів, оскільки згідно домовленості сторін відповідач повинен був забрати свій автомобіль протягом двох днів з моменту отримання повідомлення позивача. А як вбачається з матеріалів справи, перший лист-повідомлення позивача про необхідність забрати автомобіль ОСОБА_1 отримав 30.01.2014 та з 04.02.2014 позивач почав здійснювати нарахування плати за зберігання майна. Таким чином, незважаючи на вчинення позивачем будь-яких дій щодо автомобіля, в тому числі щодо направлення автомобіля на експертизу, відповідач не звільняється від обов'язку плати за зберігання автомобіля.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, відповідають обставинам справи, норми матеріального права застосовані правильно, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду.

Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилався на те, що 28.08.2019 він не прибув в судове засідання, а його адвокат Ковальов В.М. направив клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з участю у кримінальній справі в іншому суді, однак в порушення норм процесуального права суд розгляд справи не відклав та ухвалив рішення.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 20.08.2019 представник відповідача - адвокат Ковальов В.М. подав до суду клопотання про відкладення розгляду у зв`язку з тим, що його залучено до участі у кримінальній справі у Макарівському районному суді Київської області. Проте, представник відповідача Ковальов В. М . не долучив до клопотання належних доказів, які підтверджують поважну причину неявки в судове засідання.

Про наявність клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи суд першої інстанції зазначив в описовій частині оскаржуваного рішення. А відмовляючи в задоволенні такого клопотання врахував, що до клопотання не було долучено доказів поважності причин неявки в судове засідання.

Отже, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для відкладення розгляду справи з підстав, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки конверт повернувся на адресу суду без вручення, не свідчать про порушення судом норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про судове засідання.

Так, в матеріалах справи наявний конверт зі зворотним поштовим повідомленням, на якому міститься відмітка про те, що ОСОБА_1 направлялася судова повістка про призначення судового засідання на 28.08.2019. Конверт зі зворотним поштовим повідомленням повернувся на адресу суду без вручення адресату.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що про судове засідання на 28.08.2019 був повідомлений представник відповідача Ковальов В .М. , який завчасно до судового засідання надіслав клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2, а.с. 112). А за приписами ст. 58 ЦПК України сторона може брати участь у справі особисто або через представника. Повідомлення представника вважається належним повідомленням і сторони у справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про судове засідання на 28.08.2019.

Щодо доводів апеляційної скарги, що в порушення вимог ст. 244, 268 ЦПК України суд розглянув справу 28.08.2019, а вступну та резолютивну частини рішення проголосив на наступний день (29.08.2019), та при цьому, не повідомив відповідача про судове засідання, призначене на 29.08.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд виходить до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для ухвалення судових рішень приміщення) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення.

Тобто законодавець зобов'язує суд при виході до нарадчої кімнати оголошувати лише орієнтовний час проголошення судового рішення.

Як вбачається із протоколу судового засідання від 28.08.2019 суд вийшов до нарадчої кімнати, оголосивши, що вступна та резолютивна частини судового рішення будуть проголошені 29.08.2019 (т. 2, а.с. 149-150).

При цьому, діючим процесуальним законодавством не передбачено повідомлення учасників справи шляхом направлення судових повісток про оголошення рішення суду, навіть якщо такі учасники не були присутні під час розгляду справи.

З огляду на викладене колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що проголошення короткого тексту оскаржуваного рішення на наступний день є грубим порушенням норм процесуального права, що призвело до обмеження судом прав відповідача та ухвалення по суті неправильного рішення.

Також не заслуговують уваги судової колегії і доводи апеляційної скарги щодо можливості ухвалення судом заочного рішення, у зв`язку з неявкою відповідача, та право відповідача на його перегляд у суді першої інстанції.

Підстави для ухвалення заочного рішення визначені у ст. 280 ЦПК України, за приписами якої суд може ухвалити заочне рішення за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або неповідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, ухвалення заочного рішення не є обов'язком для суду та можливе лише за наявності відповідних умов.

Проте, дві із перелічених умов, передбачені у ст. 280 ЦПК України, для ухвалення заочного рішення відсутні, а саме: відповідач подав відзив до суду першої інстанції та відсутня згода позивача на ухвалення заочного рішення.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не може прийняти додані ОСОБА_1 до апеляційної скарги нові докази, оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися та про них відповідач не заявляв.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що долучені ним до апеляційної скарги докази не були подані до суду першої інстанції з поважної причини - неналежного представництва його інтересів адвокатом Ковальовим В.М., оскільки на підтвердження даної обставини відповідач не надав суду апеляційної інстанції належних доказів. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 розірвав договір на надання правової допомоги, укладений з Ковальовим В.М. , чи відкликав довіреність. Натомість з матеріалів справи вбачається, що адвокат Ковальов В.М. приймав участь в судових засіданнях, звертався до суду з процесуальними клопотаннями. В тому числі подавав клопотання про відкладення судового засідання на 28.08.2019.

Сам факт ухвалення судом рішення, з яким не погоджується відповідач не може свідчити про неналежність представництва його інтересів адвокатом Ковальовим В.М.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказанихобставин, колегіясуддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційном уоскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва 29 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 травня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай