Провадження № 22-ц/801/355/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 рокуСправа № 127/25535/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року, ухвалене суддею Романюк Л.Ф. в м. Вінниці, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив провести поділ спільного майна подружжя та визнати за ним право власності на 41/200 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 1998 році сторони уклали шлюб. У 1999 році вони придбали 41/100 житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається із двокімнатної квартири загальною площею 31,4 кв.м, житловою площею 21,5 кв.м. Право власності на зазначені 41/100 частин житлового будинку, згідно договору купівлі продажу, було оформлено на ОСОБА_1 .

У 2017 році шлюб між сторонами розірвано. Починаючи з моменту купівлі і по теперішній час він зареєстрований та проживає в спірній частині будинку, іншого житла не має.

Зазначає, що після розірвання шлюбу він неодноразово звертався до ОСОБА_1 з проханням провести добровільний розподіл спільно нажитого майна та нотаріально оформити такі дії, однак, відповідачка постійно відмовляла, мотивуючи таку відмову тим, що дана частина будинку буде належати сину ОСОБА_3 , 1999 року народження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року позов задоволено.

Поділено спільне майно подружжя, а саме 41/100 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 41/200 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2840 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що кошти на придбання спірної частини домоволодіння та на його ремонт, облаштування та перебудову надавалися її батьками особисто як доньці, а не як дружині позивача, і не являлися спільною власністю подружжя; при розгляді справи №127/1733/18 встановлено, що придбання спірної частки будинку відбулося за її особисті кошти, які були надані її батьками, позивач будь-якої фінансової участі у придбанні будинку не приймав, а тому спірна частина будинку є її особистою приватною власністю та поділу не підлягає.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 2000 року, що підтверджується копією довідки № 832 від 29.06.2017(а.с.7).

Згідно вказаної довідки, будинок складається з двох кімнат загальною площею 31,4 кв.м, житловою площею 21,5 кв.м, 41/100 належить ОСОБА_1 . У будинку також зареєстровані ОСОБА_1 , 1975 року народження, та ОСОБА_3 , 1999 року народження.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 19.06.2019 в цивільній справі №127/1733/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку (41/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ) удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором.

Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 22 грудня 1998 року зареєстрували шлюб.

Згідно договору купівлі-продажу від 01 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. і зареєстрованого в реєстрі за № 301, продавці: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_1 купила 41/100 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.63-69).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якою встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, задовольняючи позов, фактично виходив з того, що спірне майно придбано під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю сторін, та підлягає поділу в рівних частинах між ними.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Оскільки спірне майно (41/100 частина житлового будинку) придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому при вирішенні справи застосовуванню підлягають як положення КпШС України, чинного на момент придбання майна, так і норми СК України при вирішення питання поділу майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Аналогічні положення передбачені й діючим Сімейним кодексом України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статей 22 КпШС України та 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Вказані норми не суперечать одна одній, і хоча посилання в тексті рішення суду першої інстанції на положення СК України (ст.ст.60,61), що стосуються права спільної сумісної власності подружжя є помилковим, однак, це не тягне за собою безумовних підстав для скасування рішення суду.

За змістом статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Встановивши, що спірне майно, а саме 41/100 житлового будинку сторонами придбано під час перебування у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

Доводи ОСОБА_1 про те, що: кошти на придбання будинку їй надавали її батьки; позивач фінансово як в придбанні будинку, так і в оформленні договору купівлі-продажу участі не брав; з ремонтом допомагали її батьки; облаштування будинку здійснювалося за її кошти та кошти її батьків відхиляються колегією суддів, оскільки апелянтом на підтвердження зазначеного не надано жодного доказу.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті

81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, у даному випадку ОСОБА_1 , заперечуючи щодо вимог позову, не довела обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, та не надала доказів, які б підтверджували факт придбання спірного нерухомого майна за її особисті кошти, а також що ремонт та поліпшення будинку здійснювалося лише за її кошти та кошти її батьків. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Твердження апелянта про те, що при розгляді цивільної справи №127/1733/18 встановлено, що придбання 41/100 частки житлового будинку відбулося за її особисті кошти, які були надані їй особисто батьками, а її чоловік будь-якої фінансової участі в придбанні будинку не приймав, є надуманими, оскільки цього не вбачається із змісту постанови апеляційного суду, ухваленою при розгляді згаданої справи.

Навпаки, із вказаної постанови апеляційного суду слідує висновок суду про недоведеність позивачем ОСОБА_4 (матір`ю ОСОБА_1 ) належними й допустимими доказами тих фактів, що саме вона передавала продавцям будинку грошові кошти і що саме ці грошові кошти є її власними коштами, а надані нею довідки про заробітну плату ОСОБА_8 за 1987-2001 роки на являються належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом того, що зароблені ОСОБА_8 кошти були витрачені на оплату придбаного ОСОБА_1 нерухомого майна.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що перебудови, які здійсненні з 01 лютого 2000 року по теперішній час, являються самочинним будівництвом та в експлуатацію не введені, ОСОБА_1 не мотивує, яким чином це може вплинути на вирішення спору в інший спосіб.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанову від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 є недоречним, оскільки вони ухваленні у справах за інших обставин.

Враховуючи, що ОСОБА_1 , за відсутності доказів того, що 41/100 житлового будинку придбано за її особисті кошти, не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, таке майно вважається спільною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не є такими, що мають наслідком скасування рішення суду.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то рішення суду у відповідності до статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Понесені судові витрати, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2020 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета