Провадження № 2/263/936/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Ікорської Є.С.,

за участю секретаря Шпичак Є.М.,

представник позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконком Маріупольської міської ради, про виселення з квартири,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 21 грудня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з квартири.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 19 грудня 2012 року № 360/3 «Про включення квартири АДРЕСА_1 до фонду соціального житла та укладання договору найму соціального житла з ОСОБА_3 » та типового договору найму соціального житла від 24 травня 2019 року. Разом із ОСОБА_3 у квартирі зареєстровані чотири неповнолітні дитини: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Вказує, що вона є багатодітною матір`ю, на її ім`я видане посвідчення серії НОМЕР_1 від 11 квітня 2018 року, яке дійсне до 25 листопада 2024 року, але у ньому відсутні відомості щодо батька дітей, оскільки на момент отримання посвідчення шлюб із відповідачем у квітні 2015 року розірваний. Розірванню шлюбу передувало постійне вживання ОСОБА_2 алкогольних напоїв, постійні дебоші та сварки. Через неможливість проживання з колишнім чоловіком вона переїхала до матері за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач залишився проживати у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що ОСОБА_2 продовжує вживати алкогольні напої, вчиняти сварки із сусідами також, що негативно впливає на всіх членів сім`ї, у тому числі і на малолітніх дітей. Рішенням від 17 квітня 2019 року № 133 до облікової справи № 219 внесено зміни, а саме: виключено із складу родини колишнього чоловіка - ОСОБА_2 . Зазначає, що ОСОБА_2 участі в утриманні квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує, чим завдає матеріальні збитки. На підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 червня 2018 року (справа № 263/5177/18) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на малолітніх дітей. Згідно з розрахунком заборгованості, виданим Центральним відділом державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 28 жовтня 2019 року № 18/56912293, заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 складає 80000 грн. за період з липня 2018 року по жовтень 2019 року. Проживання із ОСОБА_2 є нестерпним та загрозливим, як для неї, так і для її малолітніх дітей. На прохання переїхати останній відмовляється, тому позивач змушена звернутися за захистом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 116 Житлового кодексу України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 19, 23, 27, 120, 121, 136, 174, 175, 176, 177 ЦПК України, просила суд виселити ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без права надання іншого житла для проживання; стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати з сплати судового збору у розмірі 768,40 грн.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21 грудня 2019 року вказана справа визначена до розгляду судді Хараджа Н.В .

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2019 року указану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 січня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 січня 2020 року, 14 лютого 2020 року, 11 березня 2020 року відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2020 року витребувано з канцелярії Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області належним чином завірену копію постанови від 26 березня 2018 року по адміністративному провадженню № 3/263/967/2018 (справа № 263/2671/18).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 березня 2020 року задоволено заяву про самовідвід судді Хараджа Н.В. від участі у вказаній цивільній справі.

Справу передано для розгляду судді Ікорській Є.С.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 березня 2020 року цивільну справу № 263/18704/19 прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Залучено до участі у справі Виконком Маріупольської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Відповідач 27 січня 2020 року подав відзив на позовну заяву, за змістом якого позов не визнав, заперечував обставини, викладені у позові, щодо зловживання ним алкогольними напоями, вчинення дебошів та сварок. Також зазначив, що позивач фактично кілька років мешкає у Російській Федерації, де отримала громадянство, материнській капітал і придбала квартиру у м. Таганрог. Діти проживали певний час з матір`ю в Росії, потім з ним у спірній квартирі. На ремонт спірної квартири ним затрачені кошти. Місце проживання дітей не визначено, а питання виплати аліментів має намір переглянути шляхом подачі заяви про перегляд заочного рішення. Він наразі не працює за станом здоров`я.

Фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Аккорд».

Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що ОСОБА_3 з 2014 року поїхала у АР Крим, потім проживала у Тамбовській області, де подала документи на постійне місце проживання, отримала громадянство. З 2017 року він забрав дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а до 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Діти проживали разом з ним. Старша донька ОСОБА_8 з чоловіком проживає разом із ним. Дружина подала на розлучення, аліменти, хоча діти проживали разом із ним. Потом вона дітей вивезла у Тамбовську область. З донькою ОСОБА_6 трапилась ситуація, коли він вдарив її по животу. Вказав, що у нього немає іншого житла. Наразі старша донька проживає разом із ним. Двоє дітей мешкає з бабусею, двоє у Тамбовській області з матір`ю, де позивачка придбала квартиру гостинного типу.

Представник Виконкому Маріупольської міської ради Мащенко Д.О. у судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, не заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що вона є матір`ю позивачки. Вказану соціальну квартиру сторонам виділили у 2012 році. У 2015 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розлучились, разом не проживають. З вересня 2019 року діти проживали у неї. Відповідач не працює, з ним донька проживати не може. Діти поїхали до неї. Відповідач зловживає спиртними напоями. Старша онука привела дітей, молодшу відповідач ударив кулаком у живіт. Донька боялася відповідача, зверталась до поліції, є кілька протоколів. Другий протокол складався, коли він вдарив іншу доньку. Позивачка поїхала до Таганрогу з двома маленькими дітьми. Причиною неможливості проживання із відповідачем те, що останній цілими днями лежить під телевізором. Молодші діти не бажають жити з батьком. Відповідач не сплачує комунальні послуги, обіцяв піти з квартири, колі повернеться позивачка.

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що позивачка її мати, а відповідач її батько. Пояснила, що зазначену квартиру мати отримала для дітей, однак діти там проживати не можуть. У квартирі з 2014 року проживали: мати, батька та п`ятеро дітей півроку. З початком військових дій мати разом із дітьми поїхала до АР Крим, потім у Тамбовську область. У Росії вони проживали два роки, батько до них потім приїхав. У батька та матері був конфлікт, батько випивав та міг підняти руку на мати. Перший раз звернулись до поліції у Росії, завели кримінальну справу за жорстоке поводження з дітьми, батько повернувся до України та справу закрили. У 2016 році вона повернулась до Маріуполя навчатись. Батько випивав, вони викликали поліцію, з ним проводили бесіди. Приїжджав дідусь зі сторони матері та виганяв друзів тата з квартири, з якими він випивав. Матір переїхала з Тамбова до Таганрогу, батько забрав інших 4 дітей та вони проживали в спірній квартирі, потім він знов почав випивати та бабуся забрала дітей. Діти не бажають проживати із батьком. Молодшу сестру із братом мати забрала до себе. Був випадок, коли молодша сестра ОСОБА_6 прийшла та поскаржилася, що у неї болить живіт, вона розплакалась та розповіла, що батько її ударив у живіт. Вона зателефонувала матері та вона приїхала і забрала дітей. До поліції не звертались. Поліцію викликали у 2018 році, коли батько забрав у брата мобільний телефон, який вона йому подарувала, батько вдарив її у живіт, вона впала та вдарилась об тумбочку, бабуся викликала працівників поліції, які провели з ним бесіду. Батько комунальні послуги не сплачує, оскільки не працює, мається заборгованість приблизно 9000 грн., він псує майно, шпалери прокурені, побутову техніку, яку вони придбали, продав. Матір готова приїхати з Росії, якщо батька виселять. Коли матір приїжджає, то проживає у бабусі. Батько бив матір, ображав, аліменти не сплачує, не працює 16 років, живе на бабусину пенсію.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 19 грудня 2012 року № 360/3 «Про включення квартири АДРЕСА_1 до фонду соціального житла та укладання договору найму соціального житла з ОСОБА_3 » та типового договору найму соціального житла від 24 травня 2019 року.

30 червня 2020 року укладено типовий договір найму соціального житла між ЖКП «Житло-центр» та ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 19 грудня 2012 року № 360/3 на користування квартирою АДРЕСА_1 наймодавцю та членам сім`ї, до складу яких відповідач не входить.

Разом із ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані чотири неповнолітні дитини: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією, наданою Центром надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 02 вересня 2019 року.

ОСОБА_3 є багатодітною матір`ю, на її ім`я видане посвідчення серії НОМЕР_1 від 11 квітня 2018 року, яке дійсне до 25 листопада 2024 року.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане Адміністрацією Пересипкінської сільради Гаврилівського району Тамбовської області РФ, про що 04 червня 2015 року складений актовий запис № 2.

Згідно з листом від 23 квітня 2019 року № 36/16617-13/зм Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, виконкомом прийнято рішення від 17 квітня 2019 року № 133 у обліковій справі № 219, яким зі складу родини виключено колишнього чоловіка - ОСОБА_2 .

На підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 червня 2018 року (справа № 263/5177/18) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на малолітніх дітей.

Відповідно до розрахунку заборгованості, виданого Центральним відділом державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 28 жовтня 2019 року № 18/56912293, заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 складає 80000 грн. за період з липня 2018 року по жовтень 2019 року.

Надані суду характеристики з навчальних закладів на дітей сторін містять відомості про те, що матір - ОСОБА_3 з сім`єю не проживає, є відомості про проживання дітей з батьком. Довідка з ЗОЖ № 65 від 16 жовтня 2019 року свідчить про те, що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 2011 року народження, ІНФОРМАЦІЯ_1 вибули за заявою матері до м. Тореза. З довідок, наданих 10 лютого 2020 року директором школи № 34 м. Таганрог, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 2011 року народження, в 2019-2020 навчальних роках навчаються у м. Таганрозі РФ.

Із зазначених довідок та показів свідків вбачається, що позивач у квартирі АДРЕСА_1 не проживає тривалий час.

На спростування алкогольної залежності та наявності психічних захворювань відповідачем надані медична довідка про проходження обов`язкових психіатричних оглядів (дійсна до 15 січня 2020 року) та медична довідка про проходження профілактичного наркологічного огляду (дійсна до 26 листопада 2021 року).

На підтвердження неправомірної поведінки відповідача суду представлена копія постанови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 березня 2018 року по адміністративному провадженню № 3/263/967/2018 (справа № 263/2671/18), з якої вбачається, що провадження у справі відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито, останнього звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю. У фабулі правопорушення вказано, що 17 лютого 2018 року відповідач скоїв насильство в сім`ї - вдарив доньку ОСОБА_4 .

Про факти будь-яких інших зафіксованих звернень до правоохоронних органів, окрім як у 2018 році, доказів суду не представлено.

Суду не надано належних і допустимих доказів, які б також свідчили, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Окремо слід зазначити, що власником соціального житла - квартири АДРЕСА_1 - є Маріупольська міська рада. Виконавчий комітет, будучи залученим до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, не заявляв про наявність будь-яких претензій до відповідача з приводу руйнування, псування квартири, використання її не за призначенням, несплати комунальних платежів тощо.

Стосовно доводів представника позивача про несплату відповідачем комунальних послуг, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 12563,93 грн., слід зазначити, що як позивач, так і відповідач повинні нести в солідарному порядку витрати на утримання квартири та комунальні платежі.

Щодо наданих довідок про заборгованість по аліментах, то указаний факт не має правового значення для вирішення питання про виселення відповідача на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст. 12, ч. ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підставі викладеного, позивачем не надано доказів на підтвердження систематичне порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Інші наведені докази у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України, відповідачем не спростовані, а у суду відповідно до ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України відсутні підстави вважати їх неналежними, не допустимими та не достовірними доказами та у своїй сукупності відповідно до ст. 80 ЦПК України вони вказують на набуття ОСОБА_2 права на користування квартирою нарівні з наймачем квартири.

Змістом спірних правовідносин (предметом спору) у справі є усунення перешкод у користуванні жилим приміщення шляхом вселення з квартири.

З установлених судом обставин, необхідно дійти висновку, що права позивача підлягають захисту з підстав, передбачених ст. 5 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки в інший спосіб вона позбавлена можливості реалізувати своє право на користування спірною квартирою.

Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору, який виник із приводу користування жилим приміщення.

Підстави виселення членів сім`ї власника будинку передбачені ст. 157 ЖК Української РСР та частиною першою ст. 116 ЖК Української РСР.

Зокрема, виселення відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів тощо.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Проводячи оцінку поданих доказів необхідно дійти висновку, що відповідач постійно проживав у спірній квартирі, вселився туди як член сім`ї наймача на правах чоловіка, тривалий час там проживав, там же зареєстроване місце його проживання, у зв`язку з чим набув право користування цим житловим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з наймачем квартири не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Отже, сам факт припинення сімейних відносин з наймачем квартири не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Викладене свідчить про те, що будь-яке виселення із житлового приміщення, правом користування якого має особа, повинно відбуватися із дотриманням закону. Безпідставне виселення з житлового приміщення особи, право користування яким вона має, є ніщо іншим як порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи те, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, на законних підставах вселився у квартиру, оскільки соціальне житло надавалося Виконкомом Маріупольської міської ради на подружжя з 5 дітьми, при цьому суду не надано достатніх доказів того, що відповідач або систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, як і будь-яких інших зафіксованих звернень до правоохоронних органів, заходів реагування чи громадського впливу, що у сукупності не дає передбачених законом підстав для ухвалення рішення про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, необхідність і пропорційність застосування такого заходу також не доведені, у зв`язку з чим суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

З огляду на висновок про відмову у позові, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст. 116 ЖК Української РСР, ст. ст. 5. 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконком Маріупольської міської ради, про виселення з квартири - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Виконком Маріупольської міської ради, , адреса: пр. Миру, 70, м. Маріуполь, Донецька область.

Повний текст рішення виготовлено 28 вересня 2020 року.

Суддя Є.С. Ікорська