Дата документу 05.05.2020 Справа № 337/5617/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/5617/19
Провадження №22-ц/807/1735/20
Головуючий в 1-й інстанції Мурашова Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарБабенко Т. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшко Дениса Борисовича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 26 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 р. позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат, який мотивує тим, що відповідач ПАТ «СК «Арсенал страхування» несвоєчасно виконав своє зобов`язання за укладеним між ними 26.02.2014р. Договором добровільного страхування наземного транспорту №556/14-Т/ЗП1 з виплати страхового відшкодування майнової шкоди, спричиненої в результаті пошкодження його автомобіля, в сумі 166 401,68грн., у зв`язку з чим він має право на підставі п.30.1 договору страхування отримати пеню за період з 11.09.2014р. по 28.11.2019р. в сумі 31699,20грн., а також на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за цей же період в сумі 26040,62грн., інфляційні втрати в сумі 217619,23грн. Добровільно сплатити вказані суми відповідач відмовляється.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариств «Страхова компанія «Арсенал страхування», ЄРДПОУ 33908322, місце знаходження: м. Київ, вул. Борщагівська, б.154, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , пеню в сумі 216,32 грн., 3% річних в сумі 697,52грн., усього 913,84грн. (дев`ятсот тринадцять гривень 84 копійки)

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування», ЄРДПОУ 33908322, місце знаходження: м. Київ, вул. Борщагівська, б.154, на користь держави (рахунок - UA0026001, Банк - Казначейство України (ЕАП), отримувач - ГУК у м. Києві/м.Київ/, код класифікації доходів бюджету 22030106, код отримувача (ЄРДПОУ) 37993783) судовий збір в сумі 9,09грн. (дев`ять гривень 09 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшко Дениса Борисовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заява про страхове відшкодування відповідачем була отримана 02.06.2014 року, тому відповідач мав здійснити виплату страхового відшкодування не пізніше 10.09.2014 року, однак така виплата була проведена лише 11.01.2019 року. Обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування виник у відповідача на підставі договору страхування, а не на підставі рішення суду, і підставою позову є саме стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, а не прострочення виплати за рішенням суду, тому період нарахування штрафних санкцій має бути розрахований саме з 10.09.2014 року по день виплати.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №556/14-Т/ЗП1, відповідно до якого було застраховано майнові інтереси ОСОБА_1 , пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем Honda Insight, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

02 червня 2014 року невідомими особами було пошкоджено припаркований біля будинку № НОМЕР_3 по вул. Рекордній у м. Запоріжжі автомобіль Honda Insight, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , у результаті чого застрахованому транспортному засобу було завдано механічних пошкоджень, а його власнику матеріальних збитків.

Про настання страхового випадку ОСОБА_1 своєчасно повідомив страховика, надав транспортний засіб для огляду, подав страховику заяву та всі необхідні документи для здійснення страхової виплати.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 03 вересня 2014 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» направив позивачу лист, відповідно до якого останньому відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.22.2.3 та п.28.4.6 договору.

Зазначені обставини встановлені рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року, яким позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про стягнення суми страхового відшкодування задоволено частково: стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 166 401 грн 68 коп., судовий збір у розмірі 1 664 грн 02 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 2 897 грн 65 коп., а всього 170 963 грн 35 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року зазначене рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2018р. рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року також залишені без змін.

При цьому, при відкритті касаційного провадження за скаргою ПАТ «СК «Арсенал страхування» на зазначені судові рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.04.2017р. виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі.

Також судом встановлено, що відповідач ПАТ «СК «Арсенал страхування» здійснив виплату страхового відшкодування позивачу ОСОБА_1 11.01.2019р. відповідно до платіжного доручення №1738251 (а.с. 86.)

Наразі позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ПАТ «СК «Арсенал страхування» пеню за порушення строків виплати страхового відшкодування на підставі п.30.1 договору страхування за період з 11.09.2014р. по 28.11.2019р. в сумі 31699,20грн., а також на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за цей же період в сумі 26040,62грн., інфляційні втрати в сумі 217619,23грн.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що умовами укладеного між сторонами договору п.30.1 передбачено обов`язок відповідача сплатити пеню за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування в розмірі 0,01% від суми страхового відшкодування за кожний робочий день прострочки, який повинен відраховуватись з моменту набрання рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року законної сили, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року, тобто з 16 березня 2017 року до 11.01.2019 року, з урахуванням п.30.3 укладеного між сторонами договору страхування та виключенням періоду розгляду справи Верховним Судом з 14.04.2017р. по 19.12.2018р. Таким чином, позивач має право на виплату пені відповідно до умов договору страхування за період з 16.03.2017р. по 13.04.2017р. та з 20.12.2018р. по 10.01.2019р. Однак враховуючи застосування строку позовної давності стягненню підлягає пеня за період з 20.12.2018р. по 10.01.2019р. в сумі 216,32грн. За період з 16.03.2017р. по 13.04.2017р. та з 20.12.2018р. по 10.01.2019р. підлягає нарахуванню 3% річних, які складають 697,52грн. Оскільки індекс споживчих цін за вказаний період не перевищував поріг у 103 відсотка, вимоги щодо стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Статтею 546 ЦК України встановлено види забезпечення виконання зобов`язання. Так виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Статтею 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею с неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Приписи вказаних статей в частині забезпечення виконання зобов`язання та відповідальності за порушення зобов`язання поширюються на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В свою чергу, спеціальними нормами в галузі страхування чітко регламентована відповідальність страховика.

Спеціальним законом в галузі страхування є Закон України «Про страхування».

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» визначено обов`язкові умови які повинен містити договір страхування, зокрема відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Статтею 992 ЦК України встановлено відповідальність страховика, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з п. 30.1. Договору страхування, страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати Страхувальнику пені в розмірі 0,01% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування.

При цьому, згідно з п. 30.3. Договору страхування, в разі вирішення питання про стягнення грошових коштів з винної Сторони за даним Договором в судовому порядку нарахування пені за час розгляду судової справи не здійснюється.

Таким чином, право позивача на стягнення майнової відповідальності з відповідача обмежується умовами Розділу 30 Договору страхування, зокрема, п. 30.1. Договору страхування (стягнення пені в розмірі 0,01% від суми страхового відшкодування) та п. 30.3. Договору страхування (нарахування пені за час розгляду судової справи не здійснюється).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо розрахунку строку нарахування та суми пені.

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції стягнув суму пені з урахування цього строку відповідно до наведеного розрахунку, зробленого з урахуванням п.30.1, 30.3 Договору.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки прострочка виплати відповідачем страхового відшкодування мало місце з 16.03.2017р. по 13.04.2017р. та з 20.12.2018р. по 10.01.2019р, тому 3% річних повинні бути нараховані за ці періоди, і складають 697,52грн.

Щодо стягнення інфляційних витрат, то суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в цій частині, оскільки за період прострочення виплати страхового відшкодування, за вирахуванням періоду судового спору, індекс інфляції у зазначений період не перевищував 103 відсотки.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшко Дениса Борисовича залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 07 травня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков