Провадження № 22-ц/812/1267/20 Головуючий суду першої інстанції Далматова Г.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року м. Миколаїв Справа 486/291/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

її представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Далматової Г.А., в залі судового засідання в м. Южноукраїнськ, повний текст якого складений 01 червня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5 ), ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2019 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

11 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з зустрічним позовом до ФОП ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Доводи зустрічної позовної заяви обґрунтовано тим, що 05 липня 2016 року о 09.05 год. на 6 кілометрі ділянки автодороги Т15-10 «Арбузинка-Єланець-Нова Одеса» сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зіткнулись автомобіль «Renault Koleos», реєстраційний номер НОМЕР_1 під її керуванням та автобус ПАЗ-672, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . За фактом вказаної ДТП 05 липня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження за № 0000238. За результатами досудового розслідування 14 липня 2017 року слідчим було винесено постанову про закриття зазначеного кримінального провадження. 29 вересня 2016 року Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром було проведено експертизу за результатами якої встановлено, що дії водія автобуса ПАЗ-672 ОСОБА_3 , які полягали у порушенні п. 1.2., 13.3., 12.1. Правил дорожнього руху України, знаходяться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася. Зазначає, що в ході зіткнення її автомобіль отримав механічні пошкодження, оскільки шкоду їй було завдано джерелом підвищеної небезпеки автобусом ПАЗ-672, під керуванням водія ОСОБА_3 , який перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 , просила стягнути з відповідачів солідарно 429 686 грн. 92 коп. майнової шкоди.

Також внаслідок ДТП їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у нервовому напруженні і хвилюванні, пережитому після ДТП, у суттєвому погіршені стану майна, яке виключило можливість його використання за призначенням, у побутових незручностях, які полягали у обмеженні у пересуванні через відсутність власного автомобіля і можливості ним користуватись за призначенням, як засобом проїзду і перевезення, що потребує від неї додаткових і суттєвих зусиль для організації звичайного способу життя. Внаслідок ДТП їй було спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому повздовшної кості внаслідок чого з 05 липня по 02 вересня 2016 року вона перебувала на лікарняному. Оцінює спричинену їй моральну шкоду 30 000 грн. та просила стягнути її з відповідачів у солідарному порядку, а також понесені нею при звернені з даним зустрічним позовом судові витрати в сумі 6 283 грн. 04 коп., 5 317 грн. 56 коп. - витрат понесених нею за проведення експертного дослідження та 1 200 грн. витрат за проведення оцінки визначення вартості майнових збитків.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 березня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 .

Ухвалою того ж суду від 10 жовтня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено через їх недоведеність відповідними доказами.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на його необґрунтованість та незаконність, просила його скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновки місцевого суду щодо недоведеності матеріалами справи, зокрема, висновком експерта, вини учасників ДТП, спростовуються матеріалами справи.

Так, експертом технічно доведено виїзд автобуса ПАЗ-672, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на смугу автомобіля «Renault Koleos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та той факт, що коли водій зазначеного автомобіля прийняв маневр уводу свого транспортного засобу в зустрічну смугу і далі на узбіччя, автобус почав рух в свою смугу і замість того, щоб рухатися у своїй смузі, адже у нього було дві цілком вільних смуги, здійснив зіткнення з автомобілем позивача, вже на правому узбіччі за напрямком руху автобуса.

Пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не можуть бути доказами у справі, оскільки останніми належним чином не доведено їх перебування в якості пасажирів автобуса 05 липня 2016 року, до того ж їх покази відрізняються один від одного.

Скаржник також стверджувала, що під час розгляду справи у суді першої інстанції сторонам не було роз`яснено право заявити клопотання про призначення повторної та додаткової експертизи, а також що допит експерта, який двічі призначався судом під час запровадження карантину, в силу об`єктивних причин не могло бути здійснено.

Крім того, скаржниця зазначала, що вона зверталась із заявою про виникнення страхового випадку до Страхової Компанії «Арсенал Страхування» ще 08 липня 2016 року, але не змогла звернутися за виплатою, оскільки до цього часу не встановлено винну особу у скоєнні ДТП, а відтак страхова компанія не має можливості визначитися чи є дане ДТП страховим випадком для застрахованого засобу «Renault Koleos», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Доводи відзиву мотивовано тим, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що жодна експертиза не має наперед встановленої сили для суду і сам по собі висновок експерта не доводить беззаперечне існування будь-яких фактів, а може лише обґрунтовувати твердження учасників процесу та бути одним із доказів, які не можливо розглядати без урахування сукупності інших доказів у справі, а тому твердження скаржника про не врахування наданої ним в суді першої інстанції судової інженерно - транспортної експертизи № 09-1-559 не відповідає дійсності.

Вказана в апеляційній скарзі позиція скаржника про те, що покази свідків нібито дані групою осіб за домовленістю, не витримує критичного погляду, оскільки у сторони скаржника були всі можливості не лише приймати участь у допиті свідків та ставити їм будь-які запитання стосовно справи на свій розсуд, а й клопотати перед судом про допит будь-яких інших осіб, які на думку скаржника мали якусь інформацію щодо обставин події, яка стала причиною розгляду цивільного позову. Однак таких клопотань стороною скаржника під час всього розгляду справи в суді першої інстанції заявлено не було. При цьому жодних доказів, які б ставили під сумнів покази допитаних свідків стороною скаржника, суду та іншій стороні у справі надано не було.

Іншій відповідач ОСОБА_5 правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалась.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 05 липня 2016 року на 6 км автодороги Т-15-10 в Арбузинському районі Миколаївської області відбулося зіткнення автомобіля «Renault Koleos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автобусу ПАЗ-672, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Транспортний засіб ПАЗ-672, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1987 року випуску здійснював перевезення пасажирів за маршрутом Новогригорівка-Южноукраїнськ та в оборотному рейсі на підставі договору про організацію перевезення пасажирів на приміських автобусних маршрутах загального користування від 05 квітня 2016 року. Цей договір було укладено між Арбузинською районною державною адміністрацією, як замовником та ФОП ОСОБА_5 (відповідач у справі).

З пояснень відповідача ОСОБА_3 він працював у ФОП ОСОБА_5 водієм за трудовою угодою. Відповідач ОСОБА_5 ці обставини не спростовувала.

Внаслідок ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

За даними Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області автобус ПАЗ-672 з 13 вересня 2005 року по теперішній час зареєстрований за ОСОБА_9 .

Відповідно до звіту фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Koleos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , КТЗ складає 429 686,92 грн.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги висновком експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 09-1-559 від 29 вересня 2016 року, який виконувався на замовлення адвоката ОСОБА_1 - Ніколаєнко О.О., за яким, зокрема: - у вказаній дорожній ситуації водій автобуса ПАЗ-672 реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен був діяти у відповідності до вимог п. 1.2, п. 13.3 і п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Виконанням вищевикладених вимог ПДР України водій автобуса ПАЗ-672, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути дану дорожньо-транспортну пригоду;

- в діях водія автобуса ПАЗ-672 реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , з технічної точки зору, маються невідповідності до вимог п. 1.2, п. 13.3 і п. 12.1 ПДР України, та його дії знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП;

- в діях водія автомобіля «RENAULT KOLEOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , з технічної точки зору, не маються невідповідності до вимог п. 12.3 ПДР України, та її дії не знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/5863308 ОСОБА_5 (страхувальник) застрахувала свою цивільно- правову відповідальність за участю забезпеченого транспортного засобу автобуса ПАЗ 672, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у ПрАТ «СК» Провідна» (страховик). Термін дії страхового полісу - з 15 січня 2016 року до 14 липня 2016 року, ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, - 50 000 грн, розмір франшизи - 00 грн.

Позивач до суду апеляційної інстанції надала поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6761208, за яким ОСОБА_1 (страхувальник) застрахувала свою цивільно- правову відповідальність за участю забезпеченого транспортного засобу «RENAULT KOLEOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , у ПрАТ «СК» Арсенал Страхування» (страховик). Термін дії страхового полісу - з 21 грудня 2015 року до 30 грудня 2016 року, ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, - 50 000 грн, розмір франшизи 1 000 грн. та заяву до цієї страхової компанії від 08 липня 2016 року про факт ДТП.

З витребуваного та дослідженого апеляційним судом кримінального провадження № 0000238 від 05 липня 2016 року встановлено, що працівниками Арбузинського відділення поліції Братського відділу поліції 07 липня 2016 року внесено повідомлення за фактом вказаної дорожньо-транспортної події, за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 286 КК України.

14 квітня 2017 року слідчим Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Відносно водія ОСОБА_1 працівниками поліції було складено адміністративний протокол за вказаним фактом дорожньо-транспортної пригоди, де її дії кваліфіковані за ст. 124 КУпАП. В результаті розгляду справи про адміністративне правопорушення Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 09 листопада 2017 року провадження у справі закрито на підставі п. 8 ч. 1 ст. 247 КУпАП та матеріали передані до органу досудового розслідування у зв`язку зі скасуванням 22 травня 2017 року постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

В рамках проведення досудового розслідування було проведено ряд експертних досліджень, за результатами яких зроблені відповідні висновки, зокрема: - згідно висновку Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 914 судової транспортно-трасологічної експертизи від 18 січня 2017 року первинне контактування ТЗ відбулося в смузі руху автобуса «ПАЗ», зустрічний для автомобіля «RENAULT KOLEOS» (розташування і розмірні прив`язки осипу ґрунту щодо меж проїжджої частини дороги і самих транспортних засобів на схемі до протоколу огляду місця ДТП не зафіксовані); первісне контактування ТЗ відбулося передньою частиною, більш виражено зліва автобуса «ПАЗ-672», реєстраційний номер НОМЕР_2 , і передньою частиною, більш виражено справа автомобіля «RENAULT KOLEOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при русі зустрічними курсами, з взаємним перекриттям, відповідному приблизно ширині передньої частини автомобіля.

- за висновком тієї ж експертної установи № 18-778 судової автотехнічної експертизи по дослідженню механізму і обставин ДТП, складеного 14 листопада 2018 року, серед інших зроблено наступний висновок, що за умов, викладених в постанові про призначення експертизи, згідно пояснень водія і пасажирів автобусу «ПАЗ-672», дії водія автомобіля «RENAULT KOLEOS», що передували ДТП і не відповідали вимогам п.п. 1.2, 13.1, 13.3, 11.3, 10.1 ПДР, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Оскільки під час досудового розслідування було встановлено, що ніхто з учасників ДТП не отримав тілесні ушкодження середнього або тяжкого ступеня тяжкості, 30 листопада 2018 року постановою слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУ НП України в Миколаївській області кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог. Матеріали справи не містять та позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що майнова та моральна шкода були спричинені позивачу відповідачами під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 05 липня 2016 року.

Отже, предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої позивачу в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Правовою підставою заявленого позову ОСОБА_1 визначила положення ст.ст. 23, 1166, 1172, 1178 ЦК України.

Згідно зі ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Частина 1 ст. 1172 ЦК України встановлює, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, ОСОБА_1 вказувала, що дана шкода їй заподіяна протиправними діями водія автобуса ПАЗ-627, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вина якого підтверджується інженерно-транспортною експертизою від 29 вересня 2016 року, яка проведена в рамках кримінального провадження, а також роботодавцем водія ФОП ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1,2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відмовляючи в задоволені позову, місцевий суд, надавши правильну оцінку висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 09-1-559 від 29 вересня 2016 року, не взяв його до уваги, оскільки зазначений висновок є неповним, зробленим на підставі окремих матеріалів справи, висновки експерта не збігаються з висновками дослідницької частини та не узгоджуються з іншими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки зазначене експертне дослідження не містить достатньо даних для технічного аналізу даної ДТП, про що неодноразово експерт зазначає у висновку.

Між тим, матеріали кримінального провадження, на які посилаються сторони, містить висновок Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 18-778 судової автотехнічної експертизи по дослідженню механізму і обставин ДТП, складеного 14 листопада 2018 року, за яким дії водія автомобіля «RENAULT KOLEOS», що передували ДТП і не відповідали вимогам п.п. 1.2, 13.1, 13.3, 11.3, 10.1 ПДР, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Цей висновок експерта узгоджується з протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригод від 05 липня 2016 року, за змістом якого та долученими до нього фотофіксацій, контактування транспортних засобів відбулося в смузі руху автобуса ПАЗ-627, зустрічний для автомобіля «RENAULT KOLEOS» передньою частиною, зліва автобуса ПАЗ-672, і передньою частиною, справа автомобіля «RENAULT KOLEOS». При цьому транспортні засоби рухалися зустрічними курсами, з однаковим дорожнім покриттям.

Факт зіткнення та рух транспортних засобів перед зіткненням підтвердили й свідки, які були пасажирами автобуса ПАЗ-627, та допитані в судовому засіданні.

Заявник в апеляційній скарзі не погоджується з показами свідків, ставлячи під сумнів, що допитані особи взагалі були пасажирами автобуса. Проте такі твердження є безпідставними, саме ці свідки були на місці вчинення ДТП, були допитані як свідки у кримінальному провадження. Будь-яких доказів на спростування показів цих свідків позивачем не надано.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що саме експертний висновок № 18-778 від 14 листопада 2018 року може бути врахований при вирішенні спору, оскільки цей висновок підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим експертом, та такий висновок відповідає положенням ст. 102 ЦПК України.

Колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, та її висновки зазначені в постанові слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУ НП України в Миколаївській області від 30 листопада 2018 року про закриття кримінального провадження. Висновок про можливість застосування матеріалів експертизи, що проведена в кримінальному провадження, міститься в постановах Верховного Суду у справах № 678/364/15-ц від 17 жовтня 2019 року, № 461/3675/17 від 05 лютого 2020 року.

Будь-якого іншого остаточного процесуального рішення в кримінальній справі матеріали справи не містять та позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Позивач, заперечуючи проти доводів суду першої інстанції щодо висновку експерта, не надав доказів на їх спростування, не скористався правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі. Більш того, поставивши перед судом питання про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу 29 вересня 2016 року, ні позивач, ні її представник в судове засідання не з`явилися.

Отже, на думку колегії суддів, висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 09-1-559 від 29 вересня 2016 року, судом першої дана належна оцінка у сукупності з іншими доказами, з якою погоджується й апеляційний суд.

При цьому колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не роз`яснював позивачу його права та обов`язки щодо клопотання про призначення у справі повторної або додаткової експертиз. Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства учасник розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на свій розсуд. Позивач у справі користувався послугами фахівця в галузі права, який представляв його інтереси, брав участь у розгляді справи та саме як сторона спору позивач та його представник повинні доводити в суді свої вимоги.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи. Під час розгляду справи представник позивача під час розгляду справи заявляв відповідні клопотання, які вирішував місцевий суд. Між тим клопотань про призначення експертизи ні позивач, ні його представник суду не заявляли.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо ненадання доказів позивачем про обов`язкове страхування автобусу ПАЗ-627 та RENAULT KOLEOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 та не притягнення до участі у справі відповідної страхової компанії з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Як встановлено в суді апеляційної інстанції відповідно до поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6761208, ОСОБА_1 (страхувальник) застрахувала свою цивільно-правову відповідальність за участю забезпеченого транспортного засобу «RENAULT KOLEOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (страховик), а ФОП ОСОБА_5 відповідно у ПрАТ «СК» Провідна» (страховик).

Отже, з урахуванням позовних вимог, та положень ст.ст. 979, 1194 ЦК України при розгляді справи повинна брати участь страхова компанія.

З доводами скарги про те, що звернення застрахованої особи до страхувальника стосовно виплати страхового відшкодування є позасудовою процедурою, яка не виключає можливості потерпілого звернутися до суду з позовом про стягнення відшкодування за страховим полісом, колегія суддів не погоджується, оскільки позивач звернулася до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та моральної шкоди та доводить вину у спричиненні такої шкоди саме відповідачами. Проте з огляду на вимоги ст.ст. 979, 1194 ЦК України винна особа не повинна відшкодовувати шкоду, яка була б відшкодована страховою компанією.

Враховуючи аналіз вказаних норм законодавства, встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів, матеріалів кримінального провадження та наведених правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд правильно вважав недоведеними позовні вимоги ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, є непереконливими та зводяться до тлумачення як обставин, так і норм права на свою користь.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 23 вересня 2020 року.