Ухвала

18 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 462/2590/15

провадження № 61-12955ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної адміністрації залізничного транспорту України, Кабінету Міністрів України, третя особа - Міністерство інфраструктури України, про скасування розпорядження про звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту України, Кабінету Міністрів України, третя особа - Міністерство інфраструктури України, про скасування розпорядження про звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

В ході розгляду справи позивач заявив клопотання про заміну сторони відповідача - Державної адміністрації залізничного транспорту України, на її правонаступника - ПАТ «Укрзалізниця».

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 31 липня 2020 року, у задоволенні клопотання про заміну відповідача правонаступником відмовлено.

28 серпня 2020 року Державна адміністрація залізничного транспорту України звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 липня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга Державної адміністрації залізничного транспорту України не відповідає зазначеним вище вимогам закону, оскільки заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Згідно із частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 липня 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги строк до 19 жовтня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк