ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Божко В . В .
при секретарі - Андрющенко О.В.
23.07.2020 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку 7677,48 грн., відшкодування за завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 05.05.2020, виходячи з розміру середньомісячного заробітку 247,62 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.02.2020 року було відкрито провадження по даній справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те що, вона працювала в ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді з 18.07.2018 року інженера І категорії. Наказом № 32к від 08 січня 2020 року вона була звільнена з займаної посади на підставі ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України. При звільнені їй не було сплачено заборгованість по заробітній платі та грошова компенсація за невикористану відпустку. Рішенням Київського районного суду м. Харкові від 14.12.2019 р. заборгованість по заробітній платі стягнено. Але по теперішній час грошової компенсації за невикористану відпустку від підприємства, не отримала. З приводу цього вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та стягненням моральної шкоди..
В судове засідання позивач не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, у разі неявки в судове засідання відповідача проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи. Двічі до суду надходили від відповідача заяви про відкладення розгляду справи, в яких містяться вимоги про відкладення судових засідань по надуманим, з точки зору суду, обставин. Зазначені обставини суд розцінює як затягування розгляду справи.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч.4 ст.223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працювала в ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді з 18.07.2018 року інженера І категорії. Наказом № 32к від 08 січня 2020 року вона була звільнена з займаної посади на підставі ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України. При звільнені їй не було сплачено заборгованість по заробітній платі та грошова компенсація за невикористану відпустку. Рішенням Київського районного суду м. Харкові від 14.12.2019 р. стягнено з «Південдіпрошахт» на користь позивача заборгованість по заробітній платі.
Але по теперішній час грошової компенсації за невикористану відпустку від підприємства, не отримала.
Після звільнення позивач неодноразово зверталась до ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» з проханням провести з нею повний та остаточний розрахунок, але до теперішнього часу коштів від підприємства нею не отримано.
Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Порядок виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні регламентований ст. 83 Кодексу законів про працю України від 10.12.71 р. і ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96-ВР. У цих нормах не передбачені умови, які б забороняли виплачувати грошову компенсацію працівнику за невикористану щорічну відпустку в разі його звільнення за прогул.
У випадку звільнення працівника за порушення трудової дисципліни (прогул) він не має права на одержання невикористаної відпустки, але за ним зберігається право на грошову компенсацію за невикористану відпустку. Законодавство не позбавляє працівника права на отримання відпускної компенсації в разі звільнення за прогул.
Отже, при звільненні працівника за прогул, тобто на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, йому має бути надано грошову компенсацію за невикористану відпустку.
Однак відповідач, у порушення вимог зазначених норм КЗпП України, компенсацію за невикористану відпустку не виплатив.
Згідно з розрахунком позивача розмір компенсації за невикористану відпустку складає 7677грн. 48 коп. (а.с.2).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Статтею 23 ЦК України, пердбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
У вказані статті також закріплено, що моральна шкода полягає у наступному: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Суд вважає доведеною вимогу позивачки, щодо спричиненої їй моральної шкоди, яку вона оцінює в 10.000 грн., адже вона працювала на підприємстві понад 40 років, сумлінно виконувала усі свої обов`язки і незаконно була звільнена за прогули, які в дійсності не мали міста.
Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Наведені вище обставини підтверджуються матеріалами справи.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в цій частині, належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача відповідачем не надано.
Щодо вимоги, про стягнення на користь позивачки щомісячного середнього заробітку, в розмірі 247 грн. 62 коп., за весь час затримки виплати заробітної плати починаючи з 5 травня 2020 р. до дня прийняття судового рішення, на думку суду, вказана позовна вимога є не доведеною.
Також суду не надано розрахунку, в якому зазначено конкретний період, за який позивач просить стягнути на її користь середній щомісячний заробіток.
Тому у задоволені вказаної позовної вимоги слід відмовити.
З відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у відповідності зі ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,5,13,141,258,263,265,280 ЦПК України, ст.ст.47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» (код: 00167606, місцезнаходження: м. Харків, вул. Пушкінська, б.5) судовий збір в дохід держави в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя - В.В. Божко