ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 648/3968/19 Головуючий в 1 інстанції Кусік І.В.
Номер провадження 22-ц/819/673/20 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Базіль Л.В.,

Семиженка Г.В.

секретар Литвиненко В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Кусік І.В. від 29 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

03.12.2019р. представник Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» ( АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 18.06.2013р. у розмірі 51 595,07 грн та судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що у відповідності до положень ч.1 ст. 634 ЦК України 18.06.2013р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитором в цілому договору згідно приписів ч.1 ст. 634 ЦК України. На підставі вказаного договору відповідачу надана можливість користуватись кредитними коштами у межах встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у анкеті-заяві позичальник підтвердила, що підписана нею заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які викладені на сайті банку www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.

За умовами останнього позичальник погоджується із правом Банку змінювати розмір кредитного ліміту.

Оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, а тому станом на 01.04.2015р. утворилась заборгованість у розмірі 51 595,07 грн., із яких: 20 992,72грн - тіло кредиту; 11 235,40 грн. - нараховані відсотки; 15 933,83 грн. - пеня, 3433,10 грн. - штраф, які просить стягнути.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 29 січня 2020р. у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що згідно наданого позивачем розрахунку станом на 01.04.2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 0,00 грн., а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості станом на 01.04.2015 р. в сумі 51 595,07 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом попередньої інстанції не було належним чином досліджено докази по справі та не вжито всіх необхідних заходів з метою встановлення істини у справі. Відповідачем 18.06.2013 року підписано анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які в сукупності з тарифами банку складають договір банківського рахунку і кредитного договору. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому перевипускалася та встановлено кредитний ліміт в розмірі 13 000,00 грн.

Із виписки по рахунку прослідковується, що відповідач користувалася кредитними коштами, за що їй нараховувалися відсотки та неустойка у випадку порушення строків повернення коштів. Окрім кредитної картки відповідач користувалася послугою «Миттєва розстрочка» та у погашення суми розстрочки мала сплачувати її рівними частинами, проте свого обов`язку повернути кредитні кошти не виконала. Оскільки рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, та суперечить змісту ст.634,1054 ЦК України щодо порядку укладання договору сторін, просить задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідач відзив на апеляційну каргу не подавала, що в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.

Справа призначена до розгляду у апеляційному суді із викликом сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що 18 червня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг.

За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2500,00 грн., який до17.08.2018 р. збільшився до 26 000,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 85)

За розрахунком банку станом на 01 квітня 2015 року за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 51 595,07 грн., яка складалася із: заборгованості за тілом кредиту - 20992,72 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 11235,40 грн.; нарахованої пені за простроченим зобов`язанням - 15933,85 грн.; заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 500 грн.; штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. (фіксована частина), 2433,10 грн. (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених вимог, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку станом на 01.04.2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 0,00 грн., а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості станом на 01.04.2015 р. в сумі 51 595,07 грн.

Проте, з такими висновками суду попередньої інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення повністю не відповідає.

Апеляційний суд наголошує, що згідно ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування і надання доказів покладається на сторони, оскільки кожна із них повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, суд зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві датою виникнення заборгованості в сумі 51 595,07 грн., яка є предметом стягнення, зазначено 01.04.2015 р., що не відповідає даті, зазначеній у розрахунку цієї ж суми заборгованості, долученому позивачем до позовної заяви. (а. с. 8, 14)

Втановивши невідповідність позовних вимог наданому позивачем розрахунку суд першої інстанції був зобов`язаний усунути такі розбіжності та встановити фактичні обставини справи, у зв`язку з чим ухвалою від 06.12.2019 року призначає справу до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін.

Проте, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, розгляд справи відбувся за відсутності сторін, що свідчить про невжиття судом першої інстанції належних заходів для усунення зазначених вище розбіжності та встановлення фактичних обставин у справі.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приймає долучені до апеляційної скарги документи в якості доказів по справі як такі, що деталізують та уточнюють заявлені у позовній заяві вимоги.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 18 червня 2013 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної базової ставки, а також відповідальності у вигляді пені та штрафів за порушення зобов`язання.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню, заборгованість за пенею, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 червня 2013 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 червня 2013 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (03 грудня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної зі сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав слід дійти висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати пені та штрафів за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Таким чином, вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 пені в розмірі 16433,85 грн. та штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина - 500,00 грн.; процентна складова - 2433,10 грн. не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 18 червня 2013 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Разом з тим, згідно ч.2 ст. 530 ЦК України строк виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником повернення кредитних коштів у розміру їх фактичного отримання у межах кредитного ліміту.

За змістом наданої позивачем довідки про видані кредитні картки вбачається, за кредитним договором від 18.06.2013 року ОСОБА_1 були надані наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 з терміном дії 12/16, № НОМЕР_3 з терміном дії 05/20, № НОМЕР_4 з терміном дії 06/21. ( а.с.84).

Відповідно до банківської виписки розрахунку заборгованості, що згідно Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12.04.2012р. № 578/5 має статус первинного документу і наданий позивачем як письмовий доказ на підтвердження заявлених позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню із позичальника вбачається, що встановлений кредитний ліміт змінювався, починаючи із 30.08.2016 р. становив 2500,00 грн., із 17.03.2017року збільшений до 3000 грн., із 11.05.2017 р. - кредитних ліміт становив - 3500,00 грн.; із 23.06.2017 р. - 4 000 грн.; із 07.07.2017 р. - 4500 грн., із 09.07.2017 р. - 5000,00 грн., із 13.07.2017 р. - 5500,00 грн., із 21.07.2017 р. - 6000,00 грн., із 28.07.2017 р. - 6500,00 грн., із 09.08.2017 р. - 10000,00 грн., із 24.08.2017 р. - 10500,00 грн., із 18.09.2017 р. - 11500,00 грн., із 19.09.2017 р. - знижено кредитний ліміт до 500,00 грн., із 19.09.2017 р. - збільшено кредитний ліміт до 12 000,00 грн., із 22.10.2017 р. - 12500,00 грн., із 27.10.2017 р. - 13500,00 грн., з 07.11.2017 р. - 14000,00 грн., з 11,11,2017 р. - 16000,00 грн., з 24.11.2017 р. - 17000,00 грн., з 15.12.2017 р. - 18000,00 грн., з 19.12.2017 р. - 18500,00 грн., з 23.12.2017 р. - 19000,00 грн., з 09.01.2018 р. - 20000,00 грн., з 10.01.2018 р. - 21000,00 грн., з 13.02.2018 р. - 21500,00 грн., з 14.02.2018 р. - 22000,00 грн., з 17.02.2018 р. - 22500,00 грн., з 27.02.2018 р. - 23000,00 грн., з 15.03.2018 р. - 24000,00 грн., з 23.03.2018 р. - 25000,00 грн., з 17.08.2018 р. - 26000,00 грн. ( а.с.86-99).

За наявними у справі розрахунковими документами вбачається, що позичальник використовувала кредитні кошти у межах ліміту та погашала наявну у неї заборгованість. Також вбачається, що кредитний ліміт у розмірі 26 000,00 грн. встановлений банком лише 17.08.2018 року (а.с. 96), позичальник в межах зазначеного ліміту отримувала кошти і здійснювала операції з їх використанням, остання з яких датована 31.10.2018 р. Так, позичальником у банкоматі відділення у м. Херсоні, вул. Комарова, 2, лікарня Тропіних позичальником знято готівку на загальну суму 530,00 грн., та із врахуванням наявної заборгованості на цей день до початку касових операцій (25443,89 грн.) залишок заборгованості після операції на картковому рахунку становив 25 973,89 грн., що свідчить про фактичне отримання позичальником кредитних коштів у межах встановленого кредитного ліміту у розмірі 26 000 грн., починаючи із 17.08.2018 р. (а.с.96).

Крім того, у відповідності до розрахунку банківських операцій вбачається, сума отриманих коштів у добровільному порядку Банку не повернуті, залишок за тілом кредиту станом на 26.08.2019 р. обліковується у розмірі 20992,72 грн.

Суд першої інстанції наведені фактичні обставини не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 20992,72 грн. у межах кредитного ліміту 26 000 грн., що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, оскаржуване судове рішення необхідно скасувати з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20992,72 грн. В іншій частині позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити з підстав відсутності доказів погодження позичальником умов щодо стягнення неустойки у вигляді пені та штрафу.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України у випадку скасування або зміни судового рішення постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч. 13 ст. 141 ЦПК України)

На підставі викладеного, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (40%), сплачені АТ КБ «Приватбанк» в судах першої та апеляційної інстанцій суми судового збору підлягають частковому стягненню з відповідача, а саме 40% від 1921,00 грн., що становить 768,40 грн., та 40% від 2881,50 грн., що становить 1152,60 грн., разом 1921,00 грн.

Керуючись ст.ст. 19, 141, 367, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 29 січня 2020 року скасувати та постановити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_1 заборгованість по тілу кредиту в сумі 20 992,72 грн. та компенсацію судових витрат у розмірі, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1921,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 18 вересня 2020 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ Л.В. Базіль

________________ Г.В. Семиженко