Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

м. Київ

справа № 302/854/17

провадження № 61-38577св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (судді-доповідача),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: відділ освіти Міжгірської районної державної адміністрації, Колочавський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області, Колочавська гімназія Міжгірської районної ради Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 17 травня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Собослоя Г. Г., Джуги С. Д., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації, Колочавського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області (далі - Колочавський НВК), Колочавської гімназії Міжгірської районної ради Закарпатської області про визнання незаконним звільнення та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 01 вересня 1998 року ОСОБА_1 призначена на посаду вчителя української мови та зарубіжної літератури, згідно з наказом загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 в селі Колочава Міжгірського району Закарпатської області.

Із 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника директора школи по виховній роботі на 0,5 ставки згідно з наказом Колочавської загальноосвітньої школи № 2, № 4-к та наказом відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації від 28 серпня 2015 року

№ 631-к.

31 серпня 2017 року позивача звільнено з посади заступника директора з навчально-виховної роботи Колочавської загальноосвітньої школи № 2 відповідно до наказу відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації № 600-к від 21 серпня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та з посади вчителя української мови та літератури Колочавської загальноосвітньої школи № 2 відповідно до наказу відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації № 601-к від 21 серпня

2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку з ліквідацією Колочавської загальноосвітньої школи № 2.

Позивач вважає своє звільнення незаконними та таким, що суперечить вимогам частини першої статті 49-2, частини другої статті 40 КЗпП України, оскільки їй не було персонально повідомлено про ліквідацію школи та про її майбутнє звільнення і при звільненні не запропоновано жодної вакантної посади.

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації № 600-к від 31 серпня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації № 601-к

від 31 серпня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити її на роботі в Колочавському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області або Колочавській гімназії Міжгірської районної ради Закарпатської області на посаді вчителя української мови та зарубіжної літератури, заступника директора школи по виховній роботі відповідно до спеціальності, кваліфікації та посади

з 01 вересня 2017 року, стягнути із відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2017 року по день ухвалення рішення суду та стягнути моральну шкоду у розмір 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року, ухваленим у складі судді Цімботи В. І., відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивача правомірно звільнено з посади заступника директора і вчителя школи № 2 у зв`язку з ліквідацією юридичної особи відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 17 травня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Колочавському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області на посаді вчителя української мови та зарубіжної літератури і заступника директора школи по виховній роботі відповідно до спеціальності, кваліфікації та посади з 01 вересня 2017 року.

Стягнуто з відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2017 року по 17 травня 2018 року у розмірі 39 183,42 грн та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 8 474,87 грн допущено до негайного виконання.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що за встановленими обставинами фактично відбулася реорганізація Колочавської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 з переданням її прав та обов`язків правонаступнику - Колочавському НВК, у зв`язку з чим позивачу повинні бути запропоновані посади в новоутвореному навчальному закладі

і, відповідно до частини четвертої статті 36 КЗпП України, трудові відносини із ОСОБА_1 повинні були продовжитися.

Крім того апеляційний суд вважав, що у зв`язку з втратою роботи позивач вимушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, що спричинило їй моральні страждання.

Короткий зміст вимог касаційної скарг

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду в липні 2018 року, відділ освіти Міжгірської районної державної адміністрації, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 17 травня 2018 року, залишивши в силі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 302/854/17 та витребувано її матеріали з Міжгірського районного суду Закарпатської області.

У вересні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

15 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 302/854/17 передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не повідомлена про розірвання трудового договору за два місяці та останній не запропоновано рівнозначну посаду, оскільки вказані повідомлення позивач відмовилась отримати, про що комісією складено акт. Висновок суду про не ознайомлення позивача із вказаним актом суперечить обставинам справи.

Заявник також вказує на неврахування апеляційним судом факту дотримання роботодавцем порядку отримання згоди профспілки на ліквідацію Колочавської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 та створення нових установ.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що правонаступником всіх прав та обов`язків Колочавської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 є Колочавський НВК, оскільки на базі школи створено два навчальних заклади - Колочавський НВК та Колочавську гімназію, внаслідок чого все майно було передано на баланс обом установами. При цьому, вказані установи мають інший освітній напрямок ніж ЗОШ № 2.

Вважали, що апеляційний суд безпідставно поновив позивача на посаді заступника директора школи по виховній роботі, оскільки Колочавський НВК не є школою, в ньому відсутня така посада. Також суд апеляційної інстанції не врахував, що позивач працювала на посаді вчителя української мови та літератури, а тому дійшов помилкового висновку про поновлення її на посаді вчителя української мови та зарубіжної літератури.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому в жовтні 2018 року відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилалась на те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржене судове рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства.

Вважала, що апеляційним судом до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Просила врахувати, що акт про її відмову в отриманні повідомлення про розірвання трудового договору із пропозицією вакантних посад правильно не взято до уваги апеляційним судом, оскільки особи, які підписали цей акт в судовому засіданні пояснили, що не були присутніми ні під час вручення повідомлення, ні під час складання акту.

Також вказувала на безпідставність доводів касаційної скарги щодо відсутності посад, на яких вона поновлена судом, оскільки відповідно до Наказу № 56к від 08 червня 2018 року вона поновлена на роботі згідно судового рішення апеляційного суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 01 вересня 1998 року ОСОБА_1 призначена на посаду вчителя української мови та зарубіжної літератури загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 села Колочава.

Із 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 призначена на посаду заступника директора школи по виховній роботі на 0,5 ставки згідно з наказом № 4-к Колочавської загальноосвітньої школи № 2 та наказом відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області

від 28 серпня 2015 року № 631.

Рішення Міжгірської районної ради VII скликання IV сесії ІІ пленарного засідання від 22 червня 2017 року № 195 ліквідовано Колочавську ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 Міжгірської районної ради Закарпатської області і створено комісію з ліквідації даного навчального закладу та передано все майно, яке перебуває на її балансі Колочавському НВК І-ІІІ ступенів та Колочавській гімназії для використання за призначенням, визначеним в Статуті Колочавського НВК та Колочавської гімназії.

Рішенням Міжгірської районної ради VII скликання IV сесії ІІ пленарного засідання від 22 червня 2017 року № 196 створено Колочавський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області.

Рішенням Міжгірської районної ради VII скликання IV сесії ІІ пленарного засідання від 22 червня 2017 року № 197 створено Колочавську гімназію Міжгірської районної ради Закарпатської області.

Наказом № 600-к відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації від 21 серпня 2017 року звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи Колочавської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 у зв`язку з ліквідацією даної установи (пункт 1 статті 40 КЗпП України) із 31 серпня 2017 року.

Наказом № 601-к відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 21 серпня 2017 року звільнено

ОСОБА_1 з посади вчителя української мови та літератури Колочавської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 у зв`язку з ліквідацією даної установи (пункт 1 статті 40 КЗпП України) з 31 серпня 2017 року.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 статуту Колочавського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області; даний навчальний заклад заснований на базі Колочавської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 2, утворений в результаті ліквідації Колочавської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 і є правонаступником по усіх її правах і обов`язках.

З акту приймання-передачі від 14 вересня 2017 року суди встановили, що майно, яке перебувало на балансі Колочавської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 передано на баланс Колочавського НВК.

Згідно угоди, укладеної між департаментом освіти і науки Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатською обласною організацією Профспілки працівників освіти і науки на 2017-2020 роки керівникам закладів та установ освіти і науки, виборним профспілковим органам рекомендовано: приймати на роботу нових працівників у разі забезпечення повної зайнятості працюючих за фахом і відсутності прогнозу щодо їхнього вивільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (6.3.1) та дотримання чинного законодавства щодо повідомлення працівників про введення нових і зміну чинних умов праці не пізніше ніж за 2 місяці до їх запровадження

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту, у редакції Кодексу чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за

пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина третя статті 49-2 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Апеляційний суд встановивши, що Колочавська ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 фактично реорганізована в Колочавський НВК, який є її правонаступником, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 мали бути запропоновані посади в новоутвореному навчальному закладі і відповідно до частини четвертої статті 36 КЗпП України трудові відносини із ОСОБА_1 повинні були продовжитися.

Встановивши, що позивачу, в порушення вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, не було запропоновано вакантні посади за відповідною професією, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про порушення трудових прав позивача при звільненні, поновивши останню на роботі, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувавши моральну шкоду.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності постанови апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що факт повідомлення позивача про розірвання трудового договору та її відмови від отримання повідомлення підтверджується актом, підписаним п`ятьма особами не впливають на правильність висновків апеляційного, оскільки цей акт апеляційний суд вважав неналежним доказом.

При цьому, апеляційним судом враховано, що відповідачами надані повідомлення адресовані ОСОБА_1 , проте доказів направлення позивачу цих повідомлень чи їх отримання нею матеріали справи не містять.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені апеляційним судом обставини та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89,

367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Судом апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, зроблені обґрунтовані висновки з урахуванням доказів наданих сторонами.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович