Постанова

Іменем України

12 травня 2020 року

м. Київ

справа № 463/4385/15

провадження № 61-10199св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство № 504,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гордієм Василем Олеговичем, на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , поданою адвокатом Гордієм В. О., на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство № 504 (далі - ЛКП), про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності Львівської міської ради. На час звернення до суду, у цій квартирі ніхто не зареєстрований.

Проте, 23 липня 2015 року було встановлено, шо у цій квартирі проживають відповідачі, які вселились у квартиру самовільно, без згоди наймодавця, на попередження не реагують. Ордер на вселення відповідачам не надавався, договір найму вказаного житла з ними не укладався, а тому спірне приміщення використовується ними самовільно, отже відповідачі підлягають виселенню без надання їм іншого житла.

На підставі викладеного Личаківська районна адміністрація просила виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2017 року (у складі судді Гирич С. В.) позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі самовільно зайняли приміщення спірної квартири, жодних документів, які б надавали право проживати в ній, у відповідачів немає, тому наявні правові підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гордій В. О., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не розглянув клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, що, на думку заявника, вплинуло на встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та порушило право відповідача на кваліфіковану правову допомогу та на об`єктивний розгляд справи.

Відповідач, вважає, що нерозглянуте клопотання відповідача призвело до постановлення ухвали без участі сторони, яка не була належним чином повідомлена про дату і час розгляду справи, та позбавило права останньої на належну правничу допомогу.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Личаківська районна адміністрація просить залишити без задоволення касаційну скаргу, зазначає, що протягом усього розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції, інтереси відповідачів представляли два адвокати (представники). Про розгляд справи на 12 грудня 2017 року представники відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були повідомлені, про що є відмітка в матеріалах справи із їх підписом.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

15 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності Львівської міської ради, відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 23 липня 2015 року № 1615.

На час звернення до суду з позовом у цій квартирі нікого зареєстровано не було.

Згідно із актом комісії ЛКП «№504» від 23 липня 2015 року, комісією ЛКП «№504» з виходом на місце за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що у вказану квартиру вселились та фактично проживають ОСОБА_2 та її син ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами частини першої статті 58 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Установлено, що ордер ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не видавався, договір найму жилого приміщення укладений не був, спірне приміщення ними використовується самовільно, жодних документів (ордеру, рішення виконавчого комітету міської ради та інш.), які можуть бути підставою для використання ними спірного житлового приміщення, суду не представлено.

За змістом частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При таких обставинах, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд, який погодився із висновками місцевого суду, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов вірного висновку, що відповідачі не набули права користування спірною квартирою, тобто проживають в ній без достатніх на це правових підстав, отже позов про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із самовільно зайнятої квартири підлягає до задоволення.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, дійшов висновку про відсутність порушення гарантованого статтею 8 Конвенції права відповідачів на спірне житло, оскільки наявність у них права користування спірним житлом або обов`язок держави на забезпечення їх таким житлом законом не передбачено.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо рогляду апеляційним судом справи без участі сторони, яка не була належним чином повідомлена про дату і час розгляду справи, оскільки 07 листопада 2017 року представники відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були повідомлені про відкладення розгляду справи на 12 грудня 2017 року, про що останні особисто розписалися у відповідному письмовому повідомленні (том 2, а. с. 93).

За змістом частини п`ятої статі 76 ЦПК України (тут і далі - в редакції 2004 року) вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

При цьому, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що особисте повідомлення представників відповідачів, відповідно до власноручної розписки, можна вважати належним засобом виклику до суду.

Отже, згідно з матеріалами справи апеляційний суд належним чином повідомляв ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, що з урахуванням вищенаведених частини третьої статті 27, частини першої статті 77 ЦПК України спростовує зазначені вище доводи касаційної скарги щодо допущених апеляційним судом, на думку заявника, порушень норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо позбавлення її права на належну правничу допомогу є необґрунтованим, оскільки її інтереси в апеляційному суді представляли ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (том 2, а. с. 62, 93). Доказів на позбавлення останніх права на представлення інтересів відповідачів суду не надано, як і не надано належного обґрунтування неможливості завчасної заміни вказаних представників.

Разом із тим, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення справа перебувала на розгляді апеляційного суду понад три місяці - з 19 серпня 2017 року (том 2, а. с. 68), тобто вже мало місце порушення встановленого статтею 303-1 ЦПК України строку.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

На підставі викладеного Верховний Суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування ухвали апеляційного суду, прийнятої за результатом розгляду спору у цій справі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гордієм Василем Олеговичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев