Справа № 591/7413/18
Провадження № 2/591/149/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 простягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя і свої позовні вимоги мотивує тим, що з 14.09.2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Сімейне життя у подружжя не склалося. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання сина в добровільному порядку відповідач грошові кошти не сплачує. Крім того, у шлюбі була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ОСОБА_2 , однак є спільно нажитим майном та підлягає поділу. В подальшому позивачка відмовилась від позовної вимоги про розірвання шлюбу, враховуючи той факт, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми по справі №591/7339/18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже було розірвано, а в іншій частині просила задоволити позов в повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві.

Позивачка ОСОБА_1 , її представник адвокат Калінін С.К. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд позов задоволити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мельниченко І.З. в судовому засіданні позов визнала частково, лише в частині стягнення аліментів на утримання дитини, а позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири: за адресою АДРЕСА_1 за позивачкою не визнала повністю і просила суд в цій частині позову відмовити.

26.12.2018 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми було відкрито провадження у справі і призначено до підготовчого судового засідання на 26.02.2019 року. Підготовче судове засідання відкладалося з різних причин. 27.08.2019 року справа призначена до розгляду справи по суті. Слухання справи відкладалося з різних причин

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

Судом встановлено, що сторони: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14.09.2007 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . З жовтня 2018 року сторони проживають окремо, син знаходиться на утриманні позивача, матеріальну допомогу на утримання сина відповідач не надає, що визнано сторонами в судовому засіданні.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто обов`язок утримувати дитину є обов`язком як матері так і батька.

Згідно ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 183 СК України - частка заробітку ( доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ст. 182 Сімейного кодексу України при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Одночасно частиною другою зазначеної статті СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки обов`язок по утриманню дитини є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов`язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, вбачаються усі підстави для присудження до стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, оскільки сторони не досягли згоди з означеного питання.

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з часу подачі позовної заяви з 11 грудня 2018 року. В цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Що стосується поділу майна, то такі вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного:

Позивачка та представник позивача адвокат Калінін С.К. зазначили, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 повинна бути визнана спільною власністю подружжя, виходячи з того, що придбана після укладення шлюбу та власні кошти відповідача ОСОБА_2 склали приблизно 180000,00 грн., а інша сума була виділена із сімейного бюджету. При цьому долучений відеозапис зі святкування весілля, де ОСОБА_4 , - мати відповідача під час промовляння тосту обіцяє подарувати невістці квартиру. З відеозапису не підтверджується, яку саме квартиру і коли обіцяє подарувати.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мельнмченко І.З. позов не визнала, та пояснила суду, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 купив за власні грошові кошти, отримані ним 03.10.2007 року від продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , яка належала йому, його матері та його рідній сестрі. Крім того договір на пайову участь у будівництві між ВАТ «Сумбуд» та відповідачем ОСОБА_2 укладений ще у 2005 році, задовго до одруження відповідача на позивачці.

Свідок ОСОБА_5 мати позивачки суду пояснила, що після укладення шлюбу в спірній квартирі ремонт здійснювали за спільні грошові кошти, а в період ремонту проживали з ними, тобто з батьками позивачки, була присутня на весіллі, гості дарували гроші, але скільки було подаровано, точно не знає. ОСОБА_6 грошей на ремонт квартири не давала.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона знає позивачку ОСОБА_1 з 2002 року, так як вони навчалися разом. На весіллі мати ОСОБА_8 казала, що дарує квартиру. Після весілля жили у батьків позивачки і довгий час робили ремонт у квартирі. Батьки ОСОБА_9 продали машину Опель за 5 тис. доларів США ще перед весіллям. Була присутня на весіллі, гості дарували гроші.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що є близькою подругою позивачці, була свідком на весіллі, зі слів ОСОБА_1 знає, що на весілля подарували грошей 50000 грн., меблі та побутова техніка придбавалась в кредит уже в шлюбі. Свекруха на весіллі подарувала квартиру.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що є рідною сестрою відповідача ОСОБА_12 . Спірна квартиру була придбано за гроші, які брат отримав від продажу їх 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 . З якого часу проживали позивач з відповідачем разом ій невідомо, квартира належить виключно ОСОБА_2 , бо мати дала гроші на квартиру йому після того як продала їхню спільну квартиру.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що є давньою подругою ОСОБА_4 , знає її більше 30 років, вона є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , знає добре сім`ю відповідача, спірна квартира купувалась в її присутності, кошти на придбання квартири ОСОБА_2 отримав від продажу іншої спільної 4-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала йому, його сестрі та матері. Квартиру продали за 70 тисяч доларів США. ЇЇ чоловік був посаженим батьком на весіллі у ОСОБА_14 , чому все і відомо. Спільних коштів на момент купівлі спірної квартири у подружжя не було. Безпосередньо вона рахувала кошти, які були подарені на весіллі, загальна їх сума склала 3000 грн.. Кошти на ремонт надавала ОСОБА_4 , про це знає із її слів. До одруження однією сім`єю не мешкали, спільний побут не вели, а лише зустрічались, то в його квартирі то у квартирі її батьків

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що є матір`ю ОСОБА_12 . На початку 2004 року перенесла складну операцію, після якої не була впевнена у своєму одужанні, тож вирішила продати квартиру за адресою АДРЕСА_4 , та вирішити житлове питання дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .. Було вирішено купити ОСОБА_2 окреме житло, а доньці залишиться житло бабусі будинок у селі, яке буде відремонтоване. У 2005 році, ще задовго до укладення шлюбу її сином був укладений договір на пайову участь у будівництві між ВАТ «Сумбуд» та ОСОБА_2 .. Квартира за адресою АДРЕСА_4 виставлена на продаж, був покупець, однак документи про приватизацію були готові лише 03.10.2007 року, цього ж дня договір купівлі-продажу був оформлений, у договорі вказана сума за оцінкою БТІ, реальна сума вказана в розписці про отримання коштів і склала 353000,00 грн.. Частину коштів в сумі 222180,00 (двісті двадцять дві тисячі сто вісімдесят) гривень отримав ОСОБА_2 та цього ж дня сплатив їх за спірну квартиру за адресою АДРЕСА_1 .Спільних коштів у подружжя не було, навіть на святкування весілля був взятий споживчий кредит. В подальшому в ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 та окремі побутові речі вкладала кошти особисті. Ті речі, які були придбані під час шлюбу ОСОБА_15 забрала після припинення шлюбних відносин у грудні 2018 року. До одруження однією сім`єю не мешкали, спільний побут не вели, а лише зустрічались.

З матеріалів справи вбачається, що 19 грудня 2005 року відповідачем було укладено договір №23-і з управлінням капітального будівництва ВАТ «Сумбуд» на пайову участь у будівництві. Згідно до п.2 умов договору пайовик перераховує Замовнику для будівництва двокімнатної квартири загальною площею 64,4 м2 за адресою АДРЕСА_4 - 222 180 (двісті двадцять дві тисячі сто вісімдесят) гривень в термін: перший внесок в сумі 111 090 грн. до 26.09.2007 року, другий внесок в сумі 111090 грн. до 26.11.2007року.

На час укладення вказаного договору, Відповідач мав частку в чотирьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана квартира належала на праві власноності відповідачу ОСОБА_2 , його матері ОСОБА_4 , його сестрі ОСОБА_16 .

Згідно договору купівлі продажу від 03 жовтня 2007 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 була продана ОСОБА_17 . Відповідно до розписки від 03.10.2007 року покупцем було сплачено за вказану квартиру грошові кошти в сумі 353000,00 грн.. В цей же день, 03.10.2007 року, відповідачем згідно квитанції № 220525 АБ Укргазбанк, було перераховано кошти в сумі 222180,00 (двісті двадцять дві тисячі сто вісімдесят) гривень, призначення платежу - дольова участь у бідівництві будинку за №55 блок Б, договір №23-і користь УКБ ВАТ «Сумбуд». В подальшому відповідачем отримано свідоцтво на право власності на нерухоме майно та технічний паспорт на квартиру(копії додаються). Жодних інших коштів за квартиру не сплачувалось. В судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_11 ОСОБА_13 підтвердили, що кошти, які були сплачені за спірну квартиру, були власністю безпосередньо позивача від продажу квартири АДРЕСА_2 ,за їх взаємною згодою частина від продажу квартири ОСОБА_2 склала 222180 (двісті двадцять дві тисячі сто вісімдесят) гривень .

В той же час до матеріалів справи не надано жодного доказу суттєвого поліпшення спірного майна, не надано жодного доказу наявності спільних коштів для купівлі квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка (дружини) є майно, набуте ним (нею) за час шлюбу, але за кошти, які належали йому (їй) особисто, а також премії, нагороди, які він (вона) одержали за особисті заслуги.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Даний висновок узгоджуєються правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17.

Оскільки судом встановлено, що квартира АДРЕСА_5 придбана за власні кошти внаслідок продажу частки в спільній власності ОСОБА_2 , тому дане майно не відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 10 - 13, 81, 141, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 )до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя задоволити частково.

Стягувати з ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) батька, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до його повноліття, і аліменти виплачувати матері дитини ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ), починаючи стягнення з 11 грудня 2018 року.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири: за адресою АДРЕСА_1 відмовити за необгрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави - 840 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 вересня 2020 року.

СУДДЯ А.Я.КЛИМЕНКО