КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 червня 2020 року (суддя Орєхов О.І.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у жовтні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 1 листопада 2010р. у розмірі 119 776грн 14коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 1 листопада 2010р. відповідач отримала кредит у розмірі 2 500грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач посилався на те, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010р., та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідач своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору не надавала, зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 30 вересня 2019 року складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 2 752грн 15коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 351 909грн 16коп., та за пенею і комісією у сумі 4 475грн.

Позивач зазначив, що на свій розсуд вважає за необхідне заявити вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 119 776грн 14коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 752грн 15коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 117 023грн 99коп. за період з 1 листопада 2010 року по 30

березня 2018 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та помилковість висновків суду щодо відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту у зв`язку із пропуском строку позовної давності, оскільки з наданого розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що відповідач у 2016 році погашала заборгованість, останній платіж внесено 16 грудня 2016 року, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Також позивач не погоджується з висновком суду про відсутність домовленості сторін про сплату відсотків, так як відповідачем підписана довідка про умови кредитування, в якій зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом, а у виписці по рахунку банк проінформував відповідача щодо збільшення розміру процентної ставки відповідно до п.1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач не зверталася до банку із письмовою заявою про розірвання договору, продовжувала користуватися кредитними коштами, а отже прийняла нові тарифи та погодилася з їх зміною.

Позивач вважає, що відмовляючи у стягненні відсотків за користування кредитом, суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування, поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією та наносить шкоду вкладникам банку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки строк дії кредитної картки закінчився у жовтні 2014 року, згідно виписки по рахунку її поповнення у 2016 році відбувалося у терміналах самообслуговування та фактично без ідентифікації особи, яка здійснювала таке поповнення, тому позивач має довести, що саме вона поповнювала рахунок після закінчення строку дії картки. Крім того, вважає, що виписка по рахунку, долучена позивачем до апеляційної скарги, не може бути прийнята судом в якості доказу, оскільки подана з порушенням строків, передбачених ст. 83 ЦПК України .

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 1 листопада 2010р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку і просила надати їй послуги у вигляді видачі платіжної картки кредитка «Універсальна» та встановити кредитний ліміт у сумі 5000грн.

Відповідач визнала, що отримала кредитну картку терміном дії до жовтня 2014 року та кредит у розмірі 2 500грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30 вересня 2019 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 752грн 15коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 351 909грн 16коп. та комісії у сумі 4475грн, з яких позивач просить стягнути заборгованість за кредитом та процентами, нарахованими за період з 1 листопада 2010 року по 30 березня 2018 року у сумі 117 023грн 99коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що банком пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, суд першої інстанції зазначив, що в анкеті-заяві відсутня домовленість сторін щодо сплати відповідачем процентів за користування кредитними коштами, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами є необґрунтованими.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.

Суду першої інстанції позивачем надана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана ОСОБА_1 1 листопада 2010 року, в якій позичальник зазначила, що бажає отримати платіжну кредитну картку «Універсальна» зі встановленим кредитним лімітом 5 000грн.

Крім того, ОСОБА_1 1 листопада 2010 року підписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», у якій зазначено тип картки, яку видано ОСОБА_1 , розмір процентної ставки за користування кредитом - 3% на місяць (36% річних), а також порядок погашення кредитної заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7% від розміру заборгованості. Крім того, у довідці визначений розмір і порядок сплати пені та штрафу.

Таким чином, сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, а суд першої інстанції правильно зазначив, що між сторонами був укладений кредитний договір, що не заперечувала відповідач під час судового розгляду, однак прийшов до помилкового

висновку про ненадання позивачем належних доказів у підтвердження погодження з відповідачем сплати відсотків за користування кредитними коштами та їх розміру.

При цьому судом не враховано, що відповідно до положень ст. 1054 та 1056-1 ЦК України укладення кредитного договору передбачає повернення кредиту та сплату процентів, а відтак надання кредиту передбачає сплату процентів за користування кредитним коштами. Оскільки суд прийшов до висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, однак не погоджений розмір процентної ставки, суд повинен був вирішити питання про можливість застосування положень ст. 1048 ЦК України.

Однак, суд не врахував, що у довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем у день укладення кредитного договору, сторони погодили розмір процентної ставки за користування кредитними коштами та порядок сплати процентів і повернення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, у розмірі 7% заборгованості

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

З наданих позивачем розрахунку заборгованості, виписки по рахунку та пояснень представника відповідача вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, частково сплачувала заборгованість, тому банк мав правові підстави для стягнення з відповідача тіла кредиту та погоджених нею відсотків.

Згідно пункту 2.1.1.2.1. Умов та правил надання банківських послуг для надання банківських послуг банк видає клієнту карту, її вид визначений у довідці про умови кредитування та заяві. Датою укладення договору є дата отримання картки

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11. Умов та Правил надання банківських послуг (користування платіжною карткою) картка діє до останнього дня місяця, який указано на лицевій стороні картки.

По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), за зверненням клієнта до банку (пункт 2.1.1.2.12.)

Пунктом 2.1.1.12.4. Умов та Правил строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною договору, а також визначається даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості за кредитом.

Отже, кредит видається банком на строк дії картки і позичальник повинен повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у строк дії картки.

З наданої позивачем довідки вбачається, що відповідачу була видана картка № НОМЕР_1 терміном дії до останнього дня 10.2014 року (с.с.130 т.1).

Таким чином, відповідач зобов`язана була повернути кредит та сплатити проценти до 31 жовтня 2014 року і строк дії договору закінчився 31 жовтня 2014 року.

Згідно позовної заяви банк просить стягнути нараховані проценти за період з 1 листопада 2010 року по 30 березня 2018 року, тобто банк продовжував нараховувати проценти після закінчення строку дії договору.

Позивачем не було надано суду доказів, що кредитний договір продовжував діяти після 31 жовтня 2014року, а кредитна картка, яка була видана відповідачу поновлювалася і

діяла станом на 30 березня 2018 року.

Надані позивачем суду Умови та Правила надання банківських послуг не містять умов, що проценти, передбачені умовами кредитного договору, підлягають сплаті клієнтом банку після закінчення договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок був висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правових підстав для продовження нарахування процентів за користування кредитними коштами після закінчення кредитного договору позивач не мав, тому заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за період з 1 листопада 2014 по 30 березня 2018 року є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 31 жовтня 2014 року відповідач мала заборгованість за кредитом у розмірі 2 752грн 15коп. та процентами 3 587грн 17коп.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Таким чином, позивач мав правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 2 752грн 15коп. та процентами 3 587грн 17коп.

Разом з цим, відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції подана заява про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

За договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-61цс14.

З даним позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду у жовтні 2019 року, тобто після закінчення встановленого законом трирічного строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права, початок якого слід рахувати зі спливом останнього дня місяця дії виданої банком картки (31 жовтня 2014 року).

Доводи апеляційної скарги про переривання строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Про переривання позовної давності не свідчить наданий банком розрахунок без підтвердження квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто позичальником та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення цих дій. Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2019 року у справі № 570/2528/15-ц.

Згідно виписки з карткового рахунку відповідача платежі за 2016 рік, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були зроблені через термінал самообслуговування із зазначенням: «плательщик: тел. ( НОМЕР_2 ».

Однак, у анкеті-заяві відповідач зазначила номер телефону НОМЕР_3 , а у відзиві на апеляційну скаргу - НОМЕР_4 , тобто вказані номери не співпадають з номером, який належить особі, яка поповнювала картку відповідача у 2016 році згідно розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку.

Відповідач заперечує вчинення даних платежів, доказів того, що платежі виконані уповноваженою особою відповідача, позивачем надано не було, а переривання строку позовної давності не може підтверджуватися лише випискою з карткового рахунку, за відсутності квитанції, касового ордера, або інших документів, що засвідчують сплату заборгованості саме боржником або уповноваженою нею особою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

У зв`язку із пропуском строку позовної давності не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, нарахованими за період з 1 листопада 2010 року по 31 жовтня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів скасовує рішення суду в цій частині та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог з мотивів, зазначених у мотивувальній частині постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 червня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк