ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 643/3292/18-ц

провадження № 22ц/818/2637/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

заявниця - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи - Московський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року в складі судді Сугачової О.О., присяжних Шульман О.О., Кравець О.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Московський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про оголошення фізичних осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 померлими.

Заява мотивована тим, що у 2008 році безвісно пропали її родичі, а сам: рідний син ОСОБА_3 , невістка ОСОБА_4 , онук ОСОБА_5 , онука ОСОБА_6 .

Зазначила, що вищевказані родичі постійно проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . В пошуках роботи ОСОБА_3 зі своєю сім`єю в липні 2008 року виїхали з місця постійного проживання у невідомому напрямку. Приблизно протягом одного року вона спілкувалася із сином та невісткою за телефоном. Одного разу ОСОБА_3 повідомив, що зв`язку більше не буде, але вони не повинні хвилювалися, оскільки він пізніше сам зателефонує. Проте, з того часу родичі жодного разу не зателефонували. Після цього спілкування між ними повністю припинилося. Самостійні пошуки не мали результату, в соціальних мережах знайти вказаних осіб не виявилося можливим.

Вказала, що вона тричі зверталася до Московського ВП ГУНП в Харківській області із заявами про розшук родичів, однак, позитивного результату вона не отримала.

Також, зверталася до низки державних установ із заявами щодо отримання будь-якої інформації стосовно зниклих родичів. Розмістила оголошення в газеті «Прем`єр» № 16 (6535) за 19 січня 2018 року про пошук ОСОБА_3 та його родини, проте, ніяких повідомлень про зниклих родичів до теперішнього часу не надійшло.

13 січня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Милиця М.Л. посвідчено заяву від імені ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (сусідів сім`ї ОСОБА_3 ), в якій заявники повідомили, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 з 08 липня 2008 року по теперішній час не проживають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , її чоловік та співвласник приватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири є: ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_9 Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 1440/2017. Із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця звернулася вона та його син ОСОБА_2 , але отримати свідоцтво про право на спадщину вони не можуть, оскільки нотаріус не може визначити обсяг спадкового майна, тому що до нотаріуса не можуть з`явитися всі співвласники квартири та подати нотаріусу заяву про згоду із розміром частки у праві власності на квартиру, що належить спадкодавцю.

Вказала, що метою цієї заяви є захист її майнових прав на вказану квартиру. Крім того, з моменту зникнення родичів по теперішній час вона сплачує за них всі комунальні платежі, що призводить до значних майнових витрат. Довгий строк їх відсутності дозволяє зробити висновок про те, що вказані особи померли. Якщо не визнати вказаних осіб померлими, не оформити права на їх майно в порядку спадкування, доля їх майна так і буде залишатися невизначеною протягом невизначеного часу. Це також завдає шкоди інтересам інших співвласників квартири.

Просила оголосити померлими: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та задовольнити її заяву.

Зазначила, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінці доказам, які дають підстави для визнання її родичів безвісті відсутніми.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду в складі судді Коваленко І.П. від 19 березня 2020 року витребувано справу із суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 03 квітня 2020 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду в складі колегії суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І., Сащенка І.С. від 07 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду в складі колегії суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю. від 28 квітня 2020 року справу призначено до розгляду.

23 червня 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 643/3292/18-ц (22ц/818/2637/20).

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що заявниця не навела обставин, на підставі яких можливо було б зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що з 03 січня 1965 року заявниця та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.13, 14, 15). Всі вони разом з невісткою ОСОБА_4 , онуком ОСОБА_5 , онукою ОСОБА_6 зареєстровані та проживали в приватизованій ними квартирі АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 .

Після його смерті Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою за заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заведено спадкову справу № 1440/2017 (а.с.12, 17). 31 травня 2018 року за реєстровими №№ 6-303, 6-306 їм видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/18 частку кожному квартири АДРЕСА_2 (а.с.59). Інші частки спадщини не оформлені, оскільки інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися.

Матеріали справи свідчать про те, що протягом трьох років, починаючи з 2017 року по 2019 рік, ОСОБА_1 періодично зверталася до різних установ, а саме до Московського ВП ГУНП в Харківській області, Головного управління ДМС в Харківській області, Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта», Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, Московського районного у м. Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Департаменту інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного фонду України, КЗОЗ Обласного туберкульозного санаторію «Занки», Обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру № 1 Комунального закладу охорони здоров`я № 578, надала оголошення в газету «Прем`єр» № 16 (6535) щодо розшуку або місця знаходження її зниклих родичів: її сина ОСОБА_3 , невістки ОСОБА_4 , онука ОСОБА_5 , онуки ОСОБА_6 . Однак, позитивних відповідей не отримала.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пояснили, що їх родичі поїхали у пошуках роботи спочатку до міста Ужгород, потім до міста Одеса. В подальшому вони з ними зв`язок втратили. Вони не знають, де знаходяться їх родичі на теперішній час. Пошуки результатів не дали. Наполягали на задоволенні апеляційної скарги, оскільки невизначеність інших часток спірної квартири завдає шкоди їхнім інтересам.

Відповідно до частини першої статті 46 Цивільного кодексу України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Стаття 47 ЦК України передбачає, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

У відповідності до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти до висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.

При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст частини першої статті 46 ЦК України.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 констатує факт відсутності будь-якого зв`язку з її сином ОСОБА_3 та його родиною ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відомостей про місце їхнього знаходження, як одну з передумов для звернення до суду з відповідною заявою.

Достатні належні та допустимі докази на встановлення обставин, на підставі яких можливо було б зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в матеріалах справи відсутні.

Встановивши, що заявницею не надано належних доказів на підтвердження наявності обставин, які доводили б, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 пропали безвісти за обставин, що загрожували їм смертю або дають підстави припускати їхню загибель від певного нещасного випадку, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні заяви, оскільки заява ґрунтується на припущеннях.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінці доказам, які дають підстави для визнання її родичів безвісті відсутніми, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту заяви, її прохальної частини вбачається, що ОСОБА_1 просила оголосити осіб саме померлими та посилалася саме на статті 46, 47 ЦК України.

Також, слід звернути увагу на усталену практику Європейського Суду з прав людини, згідно якої обґрунтування судового рішення не вимагає відповіді на кожний аргумент. Міра може бути різною залежно від його характеру.

За таких обставин інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18 вересня 2020 року.