ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/576/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Чебан О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/14441/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2019 року у складі судді Салоїд Н.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 10 136 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 26 липня 2017 року - 261 914 грн. 24 коп., безпідставно набутих коштів.

На підтримання заявлених позовних вимог позивач зазначав, що в 2011, 2012 роках між ним та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості, відповідно до якої він надав відповідачу у тимчасове користування для її потреб кошти на загальну суму 10136 доларів США, які остання зобов`язалася повернути в повному обсязі. Факт передання коштів підтверджується відповідними розписками від 19 серпня 2011 року на суму 3 000 доларів США, від 07 грудня 2011 року на суму 1 920 доларів США, від 03 грудня 2012 року на суму 5 216 доларів США.

Позивач посилався на те, що 29 грудня 2014 року він звернувся до ОСОБА_2 з проханням повернути протягом тридцяти днів отримані кошти, однак вона в присутності двох свідків відмовилася повертати отримані кошти.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що вже звертався до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 10136 доларів США за договором позики, однак рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2017 року позовну заяву залишено без задоволення, але в ході розгляду справи було встановлено, що відповідач отримала від ОСОБА_1 певні суми коштів, однак вона не брала на себе обов`язку ці кошти повертати, тому відсутні підстави для їх стягнення відповідно до ст. 71 ЦПК України, а саме повернення грошових коштів за договором позики.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, зокрема, вказує, що суд прийшов до необґрунтованого висновку про пропуск ним строку позовної давності. Апелянт зазначає, що в межах строку позовної давності звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_2 коштів за договором позики, розгляд його позовної заяви тривав протягом тривалого строку, саме з лютого 2016 року по 31 січня 2019 року, що вказує на переривання строку позовної давності, але суд першої інстанції не прийняв обставини попередньої цивільної справи, розгляд якої тривав понад три роки. Апелянт, вказує, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2017 року було встановлено факт отримання ОСОБА_2 певних сум коштів, однак згідно наданих розписок в них не зазначено обов`язку їх повернення, проте наведені обставини свідчать про безпідставне набуття відповідачкою коштів, що є підставою для їх стягнення відповідно до вимог ст. ст. 1212, 1213 ЦПК України. Тому, просив в апеляційній скарзі скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2019 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Про час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду двічі повідомлялась належним чином за місцем реєстрації її місця постійного проживання, однак поштове повідомлення двічі поверталось до суду з відміткою: «адресат за місцем проживання відсутній».

У відповідності до ч. 4 ст. 130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

За нормами ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідач ОСОБА_2 про зміну свого місця проживання або місцезнаходження суд не повідомила, відомості про засоби зв`язку та електронну адресу відповідача в матеріалах справи відсутні, а тому за таких обставин колегія суддів вважає, що відповідно до норм ст.ст. 130, 131 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення з наступних підстав.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в позові суд виходив з того, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності звернення до суду для захисту свого права, однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Так судом встановлено, що згідно з письмовими розписками від 19 серпня 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3000 доларів США; від 07 грудня 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1920 доларів США; від 03 грудня 2012 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5216 доларів США., що підтверджується відповідними письмовими розписками.

29 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із письмовою вимогою про повернення грошових коштів в сумі 10136 дол. США, яку вона відмовилася отримати.

Надані за розписками кошти в загальній сумі 10136 доларів США ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 не повернула, в зв`язку з чим він 26 липня 2017 року звернувся до суду з даним позовом.

Вказані обставини підтверджуються розписками, власноруч написаними ОСОБА_2 , судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій в цивільній справі № 686/2873/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 10136 доларів США як за договором позики.

Відповідно до ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимогабо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 686/2873/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 10136 доларів США як за договором позики судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що грошові кошти в загальній сумі 10136 доларів США отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за письмовими розписками від 19.08.2011 року, 07.12.2011 року, 03.12.2012 року, набуті відповідачкою без достатніх правових підстав, правовідносини між сторонами регулюються норами ст. 1212 Цивільного кодексу України. 29 грудня 2014 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 із вимогою про повернення грошових коштів, яку вона відмовилася отримати.

Вказані обставини є преюдиційними при розгляді даної справи та в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, а тому висновки суду першої інстанції, що вказані кошти набуті позивачкою без достатньої правової підстави і підлягають стягненню з відповідача є обґрунтованими та правильними.

Однак в той же час не ґрунтуються на нормах цивільного права висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строків позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ст. 261 ЦПК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судовими рішеннями, ухваленими по цивільній справі № 686/2873/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 29 грудня 2014 року звернувся до ОСОБА_2 із письмовою вимогою про повернення грошових коштів в сумі 10136 доларів США, яку вона відмовилася отримати.

В зв`язку з цим в лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 10136 доларів США як за договором позики, однак йому в позові було відмовлено з підстав не доведення позивачем наявності між сторонами правовідносин за договором позики, а між сторонами виникли правовідносини з повернення безпідставно набутого майна.

При цьому за нормами ст. 530 Цивільного кодексу якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Нормами ст. 1212 не визначено строк, коли особа, яка набула майно за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно.

А тому на підставі ч. 1 ст. 8 ЦК України колегія суддів вважає, що при вирішення даного спору за аналогією закону можуть бути застосовані норми ст. 530 цього кодексу.

Отже колегія суддів вважає, що за таких обставин позивач дізнався про порушення свого права 29 грудня 2014 року, коли звернувся до ОСОБА_2 із письмовою вимогою про повернення грошових коштів в сумі 10136 доларів США, яку вона відмовилася отримати та грошові кошти на момент пред`явлення вимоги не повернула і саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності.

З позовом до суду позивач звернувся 26 липня 2017 року, тобто в межах строків позовної давності.

На вказані обставини справи суд першої інстанції уваги не звернув, при вирішення даного спору помилково визначив початок перебігу строку позовної давності з 2011 та 2012 років, тобто з момент передачі грошових коштів, неправильно застосував норми матеріального права в частині застосування строку позовної давності при вирішенні спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з підстав неправильного застосування норм матеріального права.

При цьому відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання іноземної валюти фізична особа зобов`язана, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути іншій особі таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана.

Тому як укладення, так і виконання зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті,

Що стосується можливості й порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Такі ж правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду по цивільних справах № 14-134цс18 від 04 липня 2018 року, № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року, які в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд має враховувати при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 10136 доларів США без зазначення еквівалента в гривні.

У відповідності до вимог сит. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі 6547 грн. 85 коп. (261914 грн. 24 коп. х1% + 261914 грн. 24 коп. х1,5%).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 10 136 (десять тисяч сто тридцять шість) доларів США безпідставно набутих коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в сумі 6547 грн. 85 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 березня 2020 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох