ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року

м. Харків

Справа № 953/17847/19

Провадження №22-ц/818/2005/20

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Департамент житлового господарства Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання забезпечити житлом та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року в складі судді Якуші Н.В.., -

встановив:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання забезпечити житлом та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що він є учасником АТО, інвалідом війни 3 групи. Зазначив, що з грудня 2015 року знаходиться на квартирному обліку як учасник бойових дій, з 15.11.2017 року знаходиться на квартирному обліку як інвалід війни та стоїть на позачерговій черзі. Зазначив, що на даний момент має дуже погані житлові умови, а саме проживає з батьками в трикімнатній квартирі з підселенням загальною площею 54,2 кв.м., житлова площа-35,0 кв.м., в якій одна з кімнат належить іншій сім`ї. На його сім`ю з батьками припадає 22,8 кв.м житлової площі, тобто 1/66 частини квартири, що в свою чергу не відповідає жодним встановленим санітарно-технічним нормам. Крім цього, сусіди по квартирі ведуть дуже аморальний спосіб життя, а саме постійно зловживають алкоголем, не миються, не перуть речі, тягнуть з вулиці сміття, гучно слухають музику та лаються. Також зазначив, що між його батьками шлюб було розірвано. Його батько ОСОБА_2 , який є власником квартири займає одну з двох кімнат площею 10,8 кв.м., також веде аморальний спосіб життя та зловживає спиртними напоями. Вини з матір`ю вдвох живуть в одній кімнаті площею 12.0 кв.м., що є порушенням прав. Враховуючи його стан здоров`я та хвороби, набуті при захисті Батьківщині, його здоров`я постійно погіршується, в тому числі по причині його житлових умов. Вказав, що він має захворювання головного мозку, серцево -судинної та нервової системи. За рекомендаціями лікарів йому протипоказані значні психо-емоційні навантаження, в той час як в його житлових умовах він знаходиться в стані постійного психо-емоційного перенавантаження.

В зв`язку з цим просив суд визнати бездіяльність відповідача такою, що порушує його права та такою, що призвела до значного погіршення стану здоров`я; зобов`язати Департамент житлового господарства ХМР надати йому відповідно до норм житло, площею не менше ніж 58,87 кв.м., або в разі відсутності житла надати відповідну субвенцію з урахуванням середньої вартості одного кв.м. житла в м. Харкові; стягнути з Департаменту житлового господарства ХМР моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

14.11.2019 року від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву ОСОБА_2 . В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що ОСОБА_1 один перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за загальною чергою з 23.12.2015 року та у списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла з урахуванням пільги інваліда війни (АТО) з 15.11.2017 року. ОСОБА_1 має посвідчення інваліда війни 3 групи серії НОМЕР_1 від 29.08.2017 року. На даний час у виконавчому комітеті ХМР у списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла перебувають 19 інвалідів війни, які брали безпосередньо участь в антитерористичній операції. Перший інвалід війни перебуває в даному списку з 03.08.2016 року та житлом ще не забезпечений. Номер черговості ОСОБА_1 в списку інвалідів війни (АТО) -5. Також, ОСОБА_1 з 07.10.2015 року перебуває у списку осіб, які мають право на першочергове одержання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва з урахуванням пільги інваліда війни (АТО), станом на 28.05.2019 року черга №1089. На теперішній час у державному бюджеті України не передбачено коштів для забезпечення житлом інвалідів війни (АТО) 3 групи. За рахунок державного бюджету забезпечуються грошовими компенсаціями за належні для отримання жилі приміщення інваліди 1,2 груп (АТО), учасники бойових дій та інваліди 3 групи (АТО) з числа сімей загиблих ветеранів війни (АТО). Зазначили, що відповідно до положень ст. 43 ЖК Української РСР та п. 38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року №40, громадянам, які перебувають на квартирному обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Також, за положеннями Бюджетного кодексу України, з 01 січня 2011 року, забезпечення житлом інвалідів війни є окремою програмою на рівні місцевих бюджетів, безпосередньо виконання цієї програми покладено на розпорядження бюджетних коштів. Стосовно відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., то позивачем не надано доказів підтвердження ступеню і характеру його моральних страждань., не зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, наявність такої шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Ті обставини, на які він посилається як на підставу завдання моральної шкоди, ним не підтверджені, як і не підтверджено, які це мало для нього наслідки.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Підтвердив суду, що включений до списку осіб, які мають право на позачергове одержання житлової площі з урахуванням пільги інваліда війни (АТО) та вважається таким, що перебуває за загальною чергою з 23.12.2015 року, та у списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла, з урахуванням пільги інваліда війни (АТО) з 15.11.2017 року, має порядковий номер у черзі - 5. На питання суду пояснив, що дійсно розуміє, що чинним законодавством не передбачено його право на отримання відповідної субвенції в разі неотримання ним житла, проте вважає, що він в першу чергу має право отримати житлову площу, а в разі її неотримання відповідну субвенцію. Посилався на норми Постанови КМУ від 06.08.2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», на підставі яких передбачено надання додаткової площі на сім`ю, та на статтю 49 ЖК Української СРС, яка передбачає, що понад норму жилої площі окремим категоріям громадян надається додаткова жила площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Підстави стягнення та розмір моральної шкоди обґрунтував тим, що відповідачем була допущена повна бездіяльність через ненадання йому у строки відповідне житло, а тому йому було спричинені моральні страждання у вказаному розмірі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення слухання справи на адресу суду не надходило.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання забезпечити житлом та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Визнано бездіяльність Департаменту житлового господарства Харківської міської ради такою, що порушує право ОСОБА_1 на отримання житла як особи, яка має право на першочергове отримання житла з урахуванням пільги учасника бойових дій (АТО). У задоволенні позовних вимог про визнання бездіяльності Департаменту житлового господарства Харківської міської ради такою, що призвела до значного погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 , зобов`язання Департаменту житлового господарства Харківської міської ради надати ОСОБА_1 відповідне житло, площею не менше ніж 58,87 кв.м. або в разі його відсутності надати відповідну субвенцію з урахуванням середньої вартості одного квадратного метра житла у м. Харкові, стягнення з Департаменту житлового господарства Харківської міської на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50000 грн. - відмовлено. Стягнуто з Департаменту житлового господарства Харківської міської ради на користь держави судовий збір в сумі 768 гривень 40 копійок.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся до судуз апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови відшкодування моральної шкоди та визнання його переважного права на одержання житла скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати його переважного права на одержання житла та задовольнити позовну вимогу щодо відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував усі фактичні обставини справи та не належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду першої інстанції частині незадоволених позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання бездіяльності Департаменту житлового господарства Харківської міської ради такою, що призвела до значного погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 , зобов`язання Департаменту житлового господарства Харківської міської ради надати ОСОБА_1 відповідне житло, площею не менше ніж 58,87 кв.м. або в разі його відсутності надати відповідну субвенцію з урахуванням середньої вартості одного квадратного метра житла у м. Харкові, стягнення з Департаменту житлового господарства Харківської міської на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 2003 року, виданого органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський домобудівний комбінат №1» ОСОБА_2 є співвласником 66/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту вищевказана квартира розташована на 2 поверсі 5-ти поверхового будинку, складається з 2 кімнат житловою площею 22,8 кв.м., в тому числі 1 кімната 12,0 кв.м., 2 кімната 10,8 кв.м.

ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 29.08.2017 року. Посвідчення дійсне до 01.06.2020 року.

Згідно довідки №Р-8-39076/0/1-17-5865/0/232-19 від 16.08.2019 року ОСОБА_1 один перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за загальною чергою з 23.12.2015 року та в списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла, з урахуванням пільги інваліда війни (АТО) з 15.11.2017 року (рішення виконкому ХМР від 15.11.2017 року №744) у виконавчому комітеті ХМР (облікова справа №2074). У списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла з урахуванням пільги інваліда війни, має порядковий №5.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він з урахуванням пільги учасника бойових дій (АТО) має право на першочергове отримання житла.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що право на житло належить до сфери прав будь-якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним з основних прав громадян незалежно від рівня економічного розвитку держави. Статтею 25 Загальної декларації прав людини визначено, що ножна людина має право на такий життєвий рівень, який включає харчування, одяг та житло.

Стаття 47 Конституції України декларує право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частинами 1, 3, 4 статті 43 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень).

Статтею 46 Житлового кодексу Української PCP визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою, до таких віднесено, зокрема, інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб, яким жиле приміщення надається поза чергою протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права інвалідів великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Відповідно до пункту 15 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Згідно Положення про Департамент житлового господарства Харківської міської ради до повноважень відповідача по справі відноситься в тому числі організація забезпечення своєчасного розподілу житлової площі районним в місті радам і підприємствам міста, відповідно до рішень виконавчого комітету міської ради, контроль за дотриманням житлового законодавства районними в місті радами.

Отже, відповідні органи, уповноважені державою на виконання функцій з розподілу житла, протягом двох років з дня взяття на квартирний облік зобов`язані надати особі, на яку поширюється дія цієї норми, житло.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що бездіяльність відповідача стосовно позивача як інваліда війни (АТО), яка полягає у відсутності організації забезпечення своєчасного розподілу житлової площі у строк, передбачений законодавством, є грубим порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів.

Що стосується позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача такою, що призвела до значного погіршення стану здоров`я позивача, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені цих позовних вимог.

В матеріалах справи містяться виписки із медичної картки позивача грудня 2018 року та січня 2019 року про стан його здоров`я, проте надані виписки не містять у собі причинно-наслідкового зв`язку між встановленим діагнозом та бездіяльністю відповідача.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для визнання бездіяльності відповідача такою, що призвела до значного погіршення стану здоров`я позивача відсутні.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Департаменту житлового господарства Харківської міської ради надати ОСОБА_1 відповідне житло, площею не менше ніж 58,87 кв.м., то колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені цих позовних вимог.

Основні засади, які регулюють суспільні відносини щодо розподілу та надання житлових приміщень зазначені в положеннях Житлового кодексу Української РСР та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 у новій редакції від 23 листопада 2016 року (далі - Правила обліку громадян).

Згідно з нормами статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження щодо обліку громадян, які згідно з чинним законодавством потребують поліпшення житлових умов, розподілу та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності покладено на виконавчі органи селищних, сільських та міських рад. Також облік можуть вести і по місцю праці, але у випадку якщо підприємство, установа, організація мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або приймають дольову участь в житловому будівництві. Водночас при бажанні такі особи можуть ставати на квартирний облік і по місцю проживання.

Відповідно до положень статті 47 ЖК України та пункту 53 Правил житлове приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра житлової площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті. Водночас, житло має надаватися не менше рівня середньої забезпеченості громадян у відповідному населеному пункті. Так, відповідно до Постанови №5 від 11.01.1985 року виконавчого комітету Харківської обласної ради та Президії обласної ради професійних рад, рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею, як мінімальний розмір наданих жилих приміщень, визнаний як 8,3 кв.м.

При цьому враховується житлова площа у житловому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Також у відповідності до статті 48 ЖК України передбачено, що житлове приміщення може бути надано з перевищенням норми житлової площі, якщо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі.

Понад норму житлової площі окремим категоріям громадян надається додаткова житлова площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Громадянам, що хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, а також громадянам, яким ця площа необхідна за умовами і характером виконуваної роботи, розмір додаткової житлової площі може бути збільшено.

Отже, вимоги позивача про зобов`язання надати йому житлову площу в розмірі не менше 58,87 кв.м. не ґрунтується на нормах закону. Посилання позивача на норми Постанови КМУ від 06.08.2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» є помилковим, оскільки ця постанова прийнята з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії. Так, у цій постанові визначено соціальну норму житла, в межах якої держава надає громадянам субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком, в якому створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний (житловий)

кооператив, для: 1) оплати житлової послуги - послуги з управління багатоквартирним

будинком; витрат на управління багатоквартирним будинком - 13,65 кв. метра загальної площі на одну особу та додатково 35,22 кв. метра на домогосподарство; 2) оплати комунальних послуг - послуг з постачання теплової енергії для потреб централізованого або автономного опалення; з постачання та розподілу природного газу або постачання та розподілу електричної енергії для індивідуального опалення незалежно від джерела та виду енергії - 13,65 кв. метра опалюваної площі на одну особу та додатково 35,22 кв. метра на домогосподарство. Тобто, вказані норми не регулюють розмір житлової площі, яка має бути надана відповідно до законодавства житла.

Крім того, системний аналіз положень ЖК УРСР, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дає підстави зробити висновок, що обов`язок забезпечити позивача та інших осіб, які перебувають на квартирному обліку в списку осіб та мають право на позачергове забезпечення житлом покладено на виконавчий комітет Харківської міської ради.

Зокрема із положень пункту 15 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 2 частини 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» слідує, що особи, які відповідно до вимог цього закону мають право на покращення житлових умов, забезпечуються житлом як за рахунок за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, так і за рахунок житла, що належить до комунальної власності.

Жодних вимог до виконавчого комітету Харківської міської ради позивач не заявляв, своє право на залучення їх в якості співвідповідачів по справі не реалізував.

Крім того, вимога позивача щодо того, що в разі відсутності відповідного житла зобов`язати відповідача надати йому відповідну субвенцію з урахуванням середньої вартості одного квадратного метра житла у м. Харкові, також є такою, що задоволенню не підлягає, оскільки у позивача немає права на отримання такої грошової компенсації або субвенції.

Так, відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого КМУ від 19 жовтня 2016 року мають члени сімей осіб, які загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції або забезпеченні її проведення чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, статус яким надано відповідно до абзаців п`ятого - восьмого пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - особи, які загинули (пропали безвісти), померли) і які перебувають на квартирному облік та особи з інвалідністю I-II груп, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, визначених пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які перебувають на квартирному обліку.

Крім того, відповідно до Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво (придбання) житла для сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також для інвалідів I-II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою КМУ від 20.05.2015 року №348 визначено порядок та умови визначають механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво (придбання) житла для сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також для інвалідів I-II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов. Проте, до переліку осіб, які мають право на отримання цієї субвенції, позивач не відноситься.

Отже, враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволені позову у частині стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів у цій частині позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними і зробленими у відповідності із зібраними по справі доказами.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст.23,1167 ЦК.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.п.3, 9 постанови від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити відповідні мотиви.

Як на підставу позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 грн. ОСОБА_1 посилається на те, що отримав моральні страждання у зв`язку з тим, що відповідач у строки, передбачені законом не виконав свої обов`язки щодо організації забезпечення його житлом.

Проте, позивачем не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції доказів про переважне право на отримання житла, відмінного від інших осіб, які за часом взяття на облік у цьому списку передують позивачу. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що забезпечення позивача житлом можливе лише згідно черги з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6/390цс15 та постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 438/1500/15ц.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апелянта стосовно того, що судом першої інстанції безпідставно не були взяті до уваги правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 203/1784/16-ц, колегією суддів не приймаються, оскільки із тексту цієї постанови вбачається, що обставини справи, яка розглядалась Верховним Судом не аналогічні із обставинами даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2020 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

О.Ю. Тичкова