КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 вересня 2020 року місто Київ

Справа № 758/15886/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скаргикомунального підприємства «Київський метрополітен» на рішення Подільського районного суду міста Києва, у складі судді Васильченка Олега Васильовича, від 24 вересня 2019 року у справі за позовом комунального підприємства «Київський метрополітен» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Бетоніндустріяпроект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року комунальне підприємство» (далі також-КП) «Київський метрополітен» звернулося до суду з даним позовом.

Просило визнати недійсним договір купівлі продажу від 17 жовтня 2014 року № 1768, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю (далі також-ТОВ) «Бетоніндустріяпроект» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Єгоровою М.Є.,відповідно до якого ОСОБА_1 придбав у власність 1/2 нежитлових будівель: заводоуправління, прибудови до будівлі (літера А) загальною площею 1745,1 кв.м., будівля лісоцеху (літера Б) загальною площею 1975,9 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 .

Позивач вважав, що вищевказаний договір є недійсним з моменту його укладання з посиланням на те, що оспорюваний договір порушує публічний порядок, інтереси держави і суспільства, а також інтереси КП «Київський метрополітен» та унеможливлює виконання ним функцій, покладених чинним законодавством.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у задоволені позову КП «Київський метрополітен» відмовлено.

КП «Київський метрополітен» з судовим рішенням не погодилось та подало апеляційну скаргу. Просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Послалося на неправильне установлення судом обставин, які мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів та порушення норм матеріального права.

Свій відзив на апеляційну скаргу подав ОСОБА_1 . Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково за такого.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, наведеним вимогам судове рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд дійшов висновку, що позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог перед судом не доведено.

З висновком суду першої інстанції у цій частині колегія суддів погоджується за такого.

Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджено, що 17 жовтня 2014 року між ТОВ «Бетоіндустріяпроект» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 1768, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Єгоровою М.Є., відповідно до якого ОСОБА_1 придбав у власність 1/2 нежитлових будівель: заводоуправління, прибудови до будівлі (літера А) загальною площею 1745,1 кв.м., будівля лісоцеху (літера Б) загальною площею 1975,9 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.65-66 Т. 1).

На переконання колегії суддів, висновок суду першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, про недоведеність позивачем перед судом обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог ґрунтується на повно та всебічно досліджених і оцінених обставинах справи, належності, допустимості та достовірності кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В наведеній частині доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Твердження КП «Київський метрополітен» щодо доведеності по справі належними та достовірними доказами виконання підприємством своїх зобов`язань за договором № 158-ДБМ від 29 грудня 2008 року, а саме сплати в повному обсязі обумовленої компенсації ПАТ «ДОК-3» матеріалам справи не відповідають.

Як вбачається зі справи та підтверджено її матеріалами, розпорядженням № 302-р від 14 травня 1993 року Кабінету Міністрів України «Про технічно-економічне обґрунтування будівництва четвертої лінії метро у м. Києві» затверджено техніко-економічні обґрунтування будівництва Подільсько-Воскресенської лінії Київського метрополітену та Подільського мостового переходу через р. Дніпро, розроблені Інститутами «Київметропроект» і «Київшляхпроект».

Згідно з п. 1, п. 3 розпорядження № 1312 від 20 липня 2004 року Київської міської ради, вирішено відновити у 2004 році роботи із проектування та спорудження Подільсько-Вигурівської лінії Київського метрополітену від станції «Вокзальна» до житлового масиву Вигурівщина-Троєщина з будівництвом електродепо; зобов`язано Комунальне підприємство «Київський метрополітен» розробити та затвердити в установленому порядку завдання на проектування та проектно-кошторисну документацію зі спорудження Подільсько-Вигурівської лінії Київського метрополітену від станції «Вокзальна» до житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» з електродепо, з урахуванням відновлення робіт із спорудження Подільського мостового переходу через р. Дніпро у місті Києві.

20 травня 2008 року виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнято розпорядження № 696 «Про затвердження проекту дільниці Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену в місті Києві від станції «Глибочицька» до станції «Райдужна» з відгалуженням в бік житлового масиву Вигурівщина-Троєщина».

Розпорядженням № 608 від 30 квітня 2008 року виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про створення комісії з вирішення земельно-майнових питань і визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам» було створено відповідну комісію та затверджено положення про неї.

Згідно із актом № 11 «щодо визначення розмірів компенсацій, збитків та відшкодування витрат, пов`язаних з винесенням будівель та споруд ВАТ «Київоздоббуд», ВАТ завод «Супутник» та ВАТ «ДОК-3» з території будівництва Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену в м. Києві», затвердженим розпорядженням № 1759 від 19 грудня 2008 року виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), вирішено погодити оціночну вартість збитків, у тому числі, ВАТ «ДОК-3», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, у зв`язку з будівництвом Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену на підставі незалежної оцінки, виконаної приватним підприємством «Автоексперт».

В подальшому, 29 грудня 2008 року між КП «Київський метрополітен» (підприємство) та ВАТ «ДОК-3» (комбінат) було укладено договір щодо врегулювання земельно-майнових питань та виплати компенсацій ВАТ «ДОК-3», пов`язаних з будівництвом Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену у місті Києві № 158-ДБМ, за яким сторони прийняли на себе зобов`язання щодо врегулювання усіх земельних, технологічних та майнових питань комбінату, пов`язаних з будівництвом Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену, а саме: досягнення згоди з вирішення питання щодо розміру земельної ділянки та площі виробничих будівель, споруд і інженерних мереж (або їх частини), які підпадають у зону відчуження за адресою: АДРЕСА_1 ; умови їх вилучення і надання відповідної компенсації комбінату, у тому числі шляхом часткової реконструкції комбінату, метою якої є забезпечення нормального і безперебійного функціонування об`єктів комбінату, як єдиного технологічного і майнового комплексу, як під час будівництва, так і у подальшій експлуатації Подільського мостового переходу через р. Дніпро та Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену.

Пунктом 2.1 цього договору визначено, що на його умовах комбінат зобов`язується відмовитись від права власності на комплекс будівель і споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а підприємство зобов`язується сплатити комбінату компенсацію.

Згідно п. 2.9 договору, комбінат зобов`язується відмовитись від користування земельною ділянкою загальною площею 1,87 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 і на якій розташовано об`єкт, при умові виділення ПАТ «ДОК-3» окремої рівноцінної земельної ділянки для перенесення виробничих потужностей.

Розмір грошової компенсації за об`єкт становить з урахуванням ПДВ 50 832 257 грн (п. 2.7 договору).

Пунктами 4.1 та 4.2. зазначеного договору, передбачено, що комбінат відмовляється від права користування земельною ділянкою та права власності на об`єкт при настанні одразу двох умов: винесення рішення Київською міською радою про надання комбінату у користування рівноцінної земельної ділянки та надходження на рахунок комбінату грошової компенсації у розмірі, визначеному п. 2.7 даного договору.

Після настання одразу всіх умов, визначених п. 4.1 договору, комбінат здійснює відмову від права користування на земельну ділянку шляхом оформлення письмової згоди комбінату, складеної у довільній формі, яка підписується головою правління комбінату і скріплюється печаткою комбінату та відмову від права власності на об`єкт шляхом підписання акту приймання-передачі майна.

Таким чином, за умовами укладеного між сторонами договору № 158-ДБМ від 29 грудня 2008 року, ПАТ «ДОК-3» мав відмовитися від права користування земельною ділянкою та права власності на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , при настанні одразу двох умов: винесення рішення Київською міською радою про надання комбінату в користування рівноцінної земельної ділянки та надходження на рахунок комбінату грошової компенсації в розмірі 50 832 257 грн. сплачених КП «Київський метрополітен». Проте останній сплатив ПАТ «ДОК-3» обумовлену компенсацію лише частково у сумі 10 810 тис. грн.

В подальшому, 18 грудня 2009 року сторони підписали акт № 12/1 приймання-передачі під розбирання будівель та споруд ВАТ «ДОК-3», що попали у зону будівництва Подільсько-Вигурівської лінії метрополітену у місті Києві.

Згідно цього акту ВАТ «ДОК-32 передає, а КП «Київський метрополітен» приймає під розбирання частину будівлі лісоцеху (літ. Ь) у розмірі 62,77% площею 1 240,32 кв.м вартістю 10 809 343,05 грн без ПДВ. Частина будівлі лісоцеху (літ. Ь) у розмірі 37,23% площею 735,58 кв.м ринковою вартістю 6 410 625,95 грн залишається власністю ВАТ «ДОК-3».

Разом з тим, зазначеним актом передбачено, що КП «Київський метрополітен» набуде право на розбирання будівлі лісоцеху (літ. Ь) в цілому, загальною площею 1 975,9 кв.м, загальною вартістю 17 219 969 грн після повного виконання умов договору № 158-ДБМ від 29.12.2008 та/або отримання письмової згоди від ВАТ «ДОК-3».

Також, по справі встановлено, що решта суми компенсації в розмірі 40 022 913,95 грн списана з рахунків КП «Київський метрополітен», на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08 липня 2010 року у справі № 31/271 про стягнення з боржника - КП «Київський метрополітен» на користь нового кредитора - ТОВ «Промислово-інвестиційний союз», згідно договору від 27 листопада 2009 року про відступлення права вимоги, укладеного між первісним кредитором - ПАТ «ДОК-3» та новим кредитором - ТОВ «Промислово-інвестиційний союз» щодо відступлення права вимоги до боржника - КП «Київський метрополітен» на стягнення боргу у сумі 40 022 913,95 грн, який виник внаслідок невиконання останнім умов договору № 158-ДБМ від 29 грудня 2008 року щодо сплати компенсації на корить ПАТ «ДОК-3».

Проте, згідно з рішенням Господарського суду м. Києва від 15 березня 2016 року у справі № 910/28356/14, яке набрало законної сили, зазначений договорів про відступлення права вимоги від 27 листопада 2009 року укладений між ПАТ «ДОК-3» (первісний кредитор) та ТОВ «Промислово-інвестиційний союз» (новий кредитор) визнано недійсним.

Наведені обставини встановлені ухвалою Господарського суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року у справі 910/12281/13, якою у задоволенні заяви КП «Київський метрополітен» до ПАТ «ДОК-3» про виконання умов договору № 158-ДБМ від 29 грудня 2008 року відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31 січня 2019 року у справі № 910/12281/13 вказану ухвалу суду скасовано та прийнято нове рішення, яким заяву КП «Київський метрополітен» задоволено та зобов`язано ПАТ «ДОК-3» виконати умови договору №158-ДБМ від 29 грудня 2008 року, а саме передати КП «Київський метрополітен» комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом підписання акту приймання-передачі майна.

Саме наведеним судовим рішенням позивач обґрунтовував свою позицію щодо порушення оспорюваним договором інтересів КП «Київський метрополітен» та унеможливлення через це виконання ним функцій, покладених чинним законодавством.

Між тим, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2019 року, справа № 910/12281/13, постанову Північного апеляційного господарського суду від 31 січня 2019 року у даній справі скасовано. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року у справі 910/12281/13 залишено в силі.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви КП «Київський метрополітен» про зобов`язання ПАТ «ДОК-3» виконати умови договору № 158-ДБМ від 29 грудня 2008 року, зокрема відмовитись на користь заявника від права власності на майно, за адресою: АДРЕСА_1 , Верховний Суд наголосив на тому, що умови визначені спірним правочином у даній справі, з настанням яких у ПАТ «ДОК-3» виникає обов`язок відмовитись від власності на зазначене майно, зокрема щодо сплати всієї суми компенсації та виділення останньому земельної ділянки, виконані не були та щодо ПАТ «ДОК-3» порушено провадження у справі про банкрутство і боржник перебуває на стадії ліквідації, а з моменту відкриття щодо боржника ліквідаційної процедури реалізація майна відбувається лише в порядку визначеному Законом про банкрутство.

Не можна, на думку колегії суддів, визнати обґрунтованими і доводи апелянта щодо порушення сторонами оспорюваного у даній справі договору купівлі-продажу публічного порядку, а також інтересів держави та суспільства.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша, друга статті 228 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі частини п`ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) містить висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Саме наведені висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, колегія суддів врахувала вирішуючи дану цивільну справу.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині допущеної судом першої інстанції помилки щодо висновку про те, що ОСОБА_1 не є стороною за договором № 1768 від 17 жовтня 2014 року та належним відповідачем у даній справі, тому вважає за необхідне виключити цей висновок з мотивувальної частини рішення.

Інших доводів, які б спростовували наведені висновки колегії суду чи доводили б порушення судом першої інстанції норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга не містить, тому в решті рішення належить залишити без змін.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Тому, керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Київський метрополітен» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення, висновок про те, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем за договором № 1768 від 17 жовтня 2014 року.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 25 вересня 2020 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура