Справа № 447/1237/18 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/417/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря:Іванової О.О.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 липня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_6 про примусове виселення з житлового будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернулося з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про примусове виселення з житлового будинку.

Позовні вимоги мотивували тим, що 11 липня 2012 року ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 16-1074/2012, згідно якого банк зобов`язувався надати боржнику (за кредитним договором - позичальникові) кредит у сумі 600 000,00 грн. проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк (кредитор) свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_5 кредит у сумі, передбаченій умовами кредитного договору.

11 липня 2012 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між кредитором та ОСОБА_5 укладено Іпотечний договір, що посвідчений нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1880 (надалі - «Договір іпотеки»), відповідно до якого Відповідач 1 передав в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею - 373,00 кв.м., житловою площею - 145,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій розташований зазначений житловий будинок, площею 0,1325 га кадастровий номер :01:002:0093 цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У порушення умов Іпотечного договору, Відповідач 1, свої зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого Банк прийняв рішення звернути стягнення на заставне майно, в рахунок погашення боргу.

13 січня 2014 року Миколаївським районний судом Львівської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги ПАТ «БАНК КІПРУ» до ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та звернуто стягнення на Житловий будинок загальною площею - 373,00 кв.м., житловою площею - 145,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій розташований зазначений житловий будинок, площею 0,1325 га кадастровий номер :01:002:0093 цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після ухвалення рішення стало відомо, що в житловому будинку, який є предметом іпотеки, зареєстровані неповнолітні діти.

21 липня 2014 р. між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до п.п.2.1, 2.2. договору клієнт (ПАТ «НЕОС БАНК») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом факторингу прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних; санкцій та інших обов`язкових платежів.

У квітні 2015 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» надіслали відповідачам письмову вимогу іпотекодержателя про добровільне виселення з житлового приміщення, проте така залишилася без задоволення.

З урахуванням зазначених обставин позивач просив:

виселити ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 з житлового будинку загальною площею - 373,00 кв.м., житловою площею - 145,00 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.1-3).

Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 15 листопада 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про примусове виселення з житлового будинку задоволено.

Виселено ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 з житлового будинку загальною площею - 373,00 кв.м., житловою площею - 145,00 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», , р/р НОМЕР_1 , місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, будинок 21, сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що будинок, який було передано в іпотеку не придбававася за кредитні кошти. ОСОБА_5 набув право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Миколаївського районного суду від 26 березня 2012 року.

Тобто дане житлове приміщення не було придбано за рахунок кредиту (позики) банку, а лише виступало заставою у споживчому кредиті.

Просить заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання представник ТзОВ «Кредитні ініціативи» не з`явився подав клопотання про відкладення розгляду справи через епідемію COVID -19.

Зазначене клопотання колегією суддів відхилено як необґрунтоване, оскільки адаптивний карантин який продовжено в Україні до 31 жовтня 2020 року не є перешкодою для прибуття до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 липня 2019 року скасуванню підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в іпотеку 11 липня 2012 року передано будинок за адресою: АДРЕСА_1 який був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, заборгованість за кредитним договором досі залишається не виплаченою, право користування спірним житловим будинком в неповнолітніх дітей виникло після укладання договору іпотеки, відповідачі на протязі тривалого періоду часу у вказаному житловому будинку не проживають, тому вимоги позивача щодо виселення відповідачів із цього будинку без надання іншого житла обгрунтовані та такі, що підлягають до задоволення.

З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 11 липня 2012 року ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 16-1074/2012, згідно якого банк зобов`язується надати боржнику (за кредитним договором - позичальникові) кредит у сумі 600 000,00 грн. проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк (кредитор) свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_5 кредит у сумі, передбаченій умовами кредитного договору.

Як видно із п.1.2. кредитного договору із фізичною особою №16-1074/2012, укладеного 11 липня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_5 кредит в сумі 600 000 гривень, брався на споживчі потреби (т.1 а.с.10).

11 липня 2012 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між кредитором та ОСОБА_5 укладено Іпотечний договір, що посвідчений нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1880 (надалі - «Договір іпотеки»), відповідно до якого Відповідач 1 передав в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею - 373,00 кв.м., житловою площею - 145,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій розташований зазначений житловий будинок, площею 0,1325 га кадастровий номер :01:002:0093 цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначено у п.2.1. іпотечного договору зазначений житловий будинок належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 березня 2012 року справа №1313/1064/12, зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 04 квітня 2012 року (а.с.62-63;64).

13 січня 2014 року Миколаївським районний судом Львівської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги ПАТ «БАНК КІПРУ» до ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та звернуто стягнення на Житловий будинок загальною площею - 373,00 кв.м., житловою площею - 145,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій розташований зазначений житловий будинок, площею 0,1325 га кадастровий номер :01:002:0093 цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після ухвалення рішення стало відомо, що в житловому будинку, який є предметом іпотеки, зареєстровані неповнолітні діти.

21 липня 2014 р. між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до п.п.2.1, 2.2. договору клієнт (ПАТ «НЕОС БАНК») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом факторингу прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних; санкцій та інших обов`язкових платежів.

У квітні 2015 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» надіслали відповідачам письмову вимогу іпотекодержателя про добровільне виселення з житлового приміщення, проте така залишилася без задоволення.

Згідно ст.39 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом (ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається, повинно бути зазначено в рішенні суду.

При виселенні іпотекодавця з предмету іпотеки суд повинен визначити чи кредит брався для купівлі предмету іпотеки. Якщо кредит брася для купівлі іпотеки, то суд може виселити колишнього власника без надання іншого житлового приміщення.

Якщо кредит брався для інших цілей, а не для купівлі предмету іпотеки, то колишнього власника можна виселити лише у інше житлове приміщення.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.

У даній справі ВП ВС було вирішено питання співвідношення статті 109 ЖК УРСР, статті 47 Конституції України з статтями 319,312,391 ЦК України та статтями 13,41 Конституції України, які захищають права власника майна і у тому числі надають право вимагати усунення перешкод у користуванні майном з боку третіх осіб.

У вирішенні пріоритетності застосування правових норм Велика Палата залишила в силі вже установлену практику Верховного Суду України та вказала, що у даних правовідносинах слід застосовувати статтю 109 ЖК УРСР

Як встановлено в суді апеляційної інстанції, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не був придбаний за рахунок кредиту (позики) банку, а лише виступав заставою у споживчому кредитному договорі № 16-1074/2012 від 11 липня 2012 року укладеного між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_5 .

Таким чином суд першої інстанції при прийнятті рішення не застосував норми ч.2 ст.109 ЖК УРСР та правову позицію ВП ВС, викладену у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц та дійшов помилкового висновку про те, що в іпотеку 11 липня 2012 року було передано ОСОБА_5 будинок за адресою: АДРЕСА_1 який був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів.

Як зазначено у ст.7 «Конвенції про права дитини», дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ст.16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч.3 ст.27 Конвенції).

Як зазначено у ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Орган опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Як зазначено у ч.1 ст.15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

Виселяючи із спірного житлового будинку неповнолітніх ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) без надання іншого жилого приміщення суд першої інстанції не визначився із новим місцем реєстрації дітей, залишивши таких бездомними особами.

Даних обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ТзоВ «Кредитні ініціативи».

З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає до задоволення, заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 липня 2019 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення .

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про примусове виселення з житлового будинку- відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_7 2643 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.