Єдиний унікальний номер 227/4785/19
Номер провадження 22-ц/804/1625/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №227/4785/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2020 року (суддя Хоменко Д.Є., повний текст рішення складений 20 березня 2020 року),

в с т а н о в и в :

15 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, ухвалою від 07 травня 2019 року у справі №234/7554/19 Краматорський міський суд Донецької області задовольнив скаргу позивача та скасував незаконну постанову слідчого ОВС першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області Павлова І.В. від 22 березня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000699 від 15 листопада 2018 року. Зазначає, що цей факт свідчить про порушення вимог чинного законодавства України, порушує його права на належне виконання службових обов`язків робітниками прокуратури в інтересах народу України. Таким чином вважає, що йому завдана моральна шкода, а саме незаконною діяльністю прокуратури, що полягає у марнуванні особистого часу позивача на оскарження незаконної постанови посадової особи прокуратури, моральні страждання завданні впливом неправомірних дій, оскільки позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, для відновлення своїх прав був вимушений звертатись до суду. Просив стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1000000 грн. компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи прокуратури, котрі полягають у порушенні прав, через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок. Під час ухвалення рішення суд не застосував до спірних правовідносин норми, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог, а саме: статтю 1174 ЦК України, правових позицій Верховного Суду та рішень ЄСПЛ.

Відповідач прокуратура Донецької області у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм матеріального та процесуального права, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності.

Представник відповідача прокуратури Донецької області Шалата С.С., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні в режимі відеоконференції просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 травня 2019 року у справі №234/7554/19 скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №0000699 від 15 листопада 2018 року було задоволено. Скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області Павлова І.В. від 22 березня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000699 від 15 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено обставини спричинення моральних страждань та відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та узгоджується з положеннями статей 23, 1176 ЦК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній особі органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу Україна (постанова Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16).

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 233/1997/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Поняття доказів розкрито у частині 1 статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди та ненадання останнім в порядку статті 81 ЦПК України доказів протилежного.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вважав, що внаслідок неправомірної діяльності робітників прокуратури були порушені його законні права, оскільки робітники прокуратури діють від імені Держави Україна, мають бездоганно виконувати свої службові обов`язки та не порушувати його абсолютне право на правомірну, добросовісну і професійну діяльність працівників органів державної влади, та не порушувати право споживача на доброякісну послугу від працівників органів державної влади.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що рішення про визнання протиправною, незаконною діяльності прокуратури Донецької області під час досудового розслідування та ухвалення процесуальних документів за кримінальним провадженням №0000699 не приймалося компетентними органами.

Отже, протиправність діяльності прокуратури Донецької області та її робітників за кримінальним провадженням №0000699 не доведена.

При задоволенні скарги ОСОБА_1 в ухвалі слідчого судді Краматорського міського суду від 07 травня 2019 року зазначено про передчасне прийняття рішення про закриття кримінального провадження, однак протиправність дій слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області не встановлювалася.

Тому сам факт постановлення слідчим суддею ухвали щодо скасування постанов слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області Павлова І.В. від 22 березня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000699 від 15 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. Зазначена ухвала слідчого судді не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи, що позивач не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок незаконної діяльності прокуратури, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, яким суд попередньої інстанції надав належне обґрунтування відповідно до вимог статті 89 ЦПК України з урахуванням встановлених у справі обставин.

Апеляційний суд, з огляду на вищевказане, приймає аргументи відзиву відповідача про правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Між тим заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач посилалася на те, що діями слідчого про закриття провадження у справі йому спричинено моральну шкоду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення крім статті 1176 ЦК України послався на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та п. 2 частини 2 статті 1167 ЦК України.

Однак судом першої інстанції не враховано, що на виниклі правовідносини зазначений Закон та норми статті 1167 ЦК України не розповсюджуються. Помилкове посилання в мотивувальній частині рішення на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та п. 2 частини 2 статті 1167 ЦК України не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про недоведеність підстав для відшкодування моральної шкоди, а тому посилання на зазначені норми закону в мотивувальній частині рішення слід виключити як зайві.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду з їх оцінкою.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та пункт 2 частини 2 статті 1167 ЦК України, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2020 року змінити шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та пункт 2 частини 2 статті 1167 ЦК України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

А.В. Гапонов

Г.В. Новікова