28 квітня 2020 року с.м.т.Шевченкове
Шевченківський районний суд Харківської області
у складі: головуючого судді - Тордія Е.Н. секретар судових засідань - Сергієнко В.С.
номер справи №637/118/20 (2/637/81/20)
Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:
Участь у справі приймав: представник позивача - Томчук Д.С.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в с.м.т.Шевченкове Харківської області цивільну справу №637/118/20 (2/637/81/20) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , тертя особа: Шевченківська селищна рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Стислий виклад позиції позивача та відповідача.
12 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківська селищна рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
У судовому засіданні позивач вимогі підтримав та прохав їх задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору купівлі-продажу йому належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . В 2013 році до позивача ОСОБА_1 переїхала дружина брата - ОСОБА_2 , яку за її прохання він зареєстрував в своєму будинку.
Відповідачка мешкала в будинку переодічно , в загалом знаходилась у свого сина в Криму . В червні 2019 року відповідачка зібрала свої речі і добровільно виїхала до іншого місця проживання, яке йому до теперішнього часу невідоме. За час реєстрації, відповідачка ніякою участі в утриманні будинку та сплати комунальних платежів не приймала.
В зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 , позивач не має змоги на свій розсуд розпорядитися своєю власністю , вимушений звернувся до суду та просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням яке йому належить. Прозивач просить задовольнити його позовні вимоги та не заперечує проти винесення рішення в заочному провадженні.
Представник позивача, який діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням ,що належить позивачу на праві власності.
Третя особа: представник Шевченківської селищної ради Харківської області в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , незаперчує.
Відповідач у судові засідання не з`являлася, про місце, час та день розгляду справи повідомлялася належним чином за місцем реєстрації (а.с.24).
Відзиви проти позову не надала. Судові виклики повернено до суду у зв`язку з тим, що відповідач за зазначеною адресою не проживає.
З довідки №222 виконавчого комітету Шевченківської селищної ради Харківської області від 27 лютого 2020 року ОСОБА_2 зареєстрована в с . АДРЕСА_1 .
Відповідно до п.11 ч.9 ст. 128 Цивільно-процесуального кодексу України відповідач місце якого невідомо викликається до суду через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України. (повідомлення про розгляд справи виданий на веб сайті http:court.gov.ua від 01 квітня 2020 року).
За таких обставин відповідач вважається повідомленою про розгляд справи належним чином.
Представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, шляхом винесення заочного рішення.
Зі згоди позивача (представника) суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі.
02 березня 2020 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача по справі постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 12 березня 2020 року. Також відповідачу та третій особі наданий строк для подання відзиву (заперечення) на позовні вимоги.
Окрім того за ініціативою суду були направлені запити до Шевченківського відділку поліції Харківської області та медичного закладу - Шевченківської ЦРЛ Харківської області з метою отримання інформації про звернення гр. ОСОБА_2 в період часу з 2013-2019 роки.
Третя особа: представник Шевченківської селищної ради Харківської області в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , незаперчує.
Відповідач у судові засідання не з`являлася, про місце, час та день розгляду справи повідомлялася належним чином за місцем реєстрації (а.с.24). Відзиви проти позову не надала. Судові виклики повернено до суду у зв`язку з тим, що відповідач за зазначеною адресою не проживає. З довідки №222 виконавчого комітету Шевченківської селищної ради Харківської області від 27 лютого 2020 року ОСОБА_2 зареєстрована в с . АДРЕСА_1 .
Суд, заслухавши позивача, його представника , свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 81 Цивільно-процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області 25 серпня 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за №1733, ОСОБА_1 - належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно довідки №4924 Шевченківської селищної ради Харківської області від 04 листопада 2019 року, в вищезазначеному будинку значаться зареєстрованими: з 01 вересня 2011 року - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з 23 травня 2013 року - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В судовому засіданні свідки: ОСОБА_3 , засвідчила, що ОСОБА_2 ще в літку 2019 року забрала свої особисті речі переїхала до іншого постійного місця проживання, речей, які належать відповідачу в будинку немає.
ОСОБА_4 , пояснила, що є співмешканкою позивача ОСОБА_1 . В серпні 2019 року вона переїхала та проживає в його будинку. Речі та предмети які б належали ОСОБА_2 , в будинку позивача відсутні. Зі слів ОСОБА_1 , їй відомо, що ОСОБА_2 проживала в його будинку та значиться зареєстрованою з 2013 року по теперішній час, але в червні 2019 року зібрала речі та поїхала на постійне місце проживання до свого сина, який мешкає в м.Севастополі.
З листа № 1568/01-20 від 24 квітня 2020 року Шевченківського ВП Куп`янського ВП ГУНП України в Харківській області вбачається що ОСОБА_2 за період з 2013 по 2019 рік з заявами та повідомленнями, в тому числі, щодо поновлення права на проживання в будинку АДРЕСА_1 , не зверталася.
Шевченківська центральна лікарня листом №01-17/577 від 27 квітня 2020 року повідомила, що ОСОБА_2 на диспансерному обліку у лікарів КНП не знаходилась, відомості щодо належності медичної документації відсутні.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач зареєстрована в житловому будинку, що належить позивачу але фактично не проживає з червня 2019 року по теперішній час. Будь яких відомостей про поновлення свого порушеного права на проживання в вищевказаному будинку, відповідачем суду не надано.
Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Пунктом 4 стат 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 Цивільного ктодексу України та статей 64, 150, 156 Житлового кодексу УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 64, 150, 156 Житлового кодексу УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16: частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частинубудинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а сааме подружжя, їх діти і батьки.
Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Виходячи з аналізу зазначеної норми власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи, такою що втратила права користування спірним житлом відповідає захисту особистого майнового інтересу позивача.
Враховуючи наведенні доводи суд дійшов до висновку, що відповідач, добровільно, виїхавши на інше місце проживання, втратила права користування зазначеним приміщенням.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, з умов виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача є доведеннями та такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 391 , 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 150 156 Житлового кодексу Української РСР, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , тертя особа: Шевченківська селищна рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
СУДДЯ