Справа № 201/7620/20
Провадження № 2-о/201/119/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

за участю представника заінтересованої особи - Семенкової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська в м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 (заінтересована особа - Міністерство юстиції України) про встановлення факту, що ОСОБА_1 є жертвою психіатричних репресій,

ВСТАНОВИВ:

11.08.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що він є жертвою психіатричних репресій (а.с. 1).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 13.08.2020р. відкрито провадження у справі (а.с. 3).

В обґрунтування вимог заявник посилалася на те, що у період з 23.07.2009р. по 03.08.2010р. заявник тричі проти власної волі опинявся у психіатричних закладах і двічі був примусово госпіталізований там. Факти незаконності примусової госпіталізації заявника, незаконності, як просто примусового перебування в таких закладах, так і госпіталізації без усвідомленої згоди, спільна діяльність, що була спрямована на поміщення завідомо психічно здорової людини в психіатричні заклади лікарів-психіатрів, службових осіб МВС України та судів встановлені такими остаточними судовими рішеннями:

Рішення ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «Заїченко проти України № 2»;

Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 30.10.2017р. у справі № 201/14962/17;

Постанова Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 19.12.2017р. у справі № 203/4555/17;

Постанова Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 18.10.2018р. у справі № 206/5058/18;

Постанова Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 11.06.2019р. у справі № 206/2347/19;

Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 22.01.2018р. у справі № 21/159/18.

Зазначена протиправна діяльність, зокрема, лікарів-психіатрів, здійснювалася від імені держави, оскільки вони медичної допомоги заявнику не надавали (й заявник її не потребував), й установи, де проти власної волі опинявся заявник, мали статус державних спеціалізованих установ.

Додатковим доказом репресивного характеру вказаної діяльності відносно заявника є застосування в складеному 08.10.2009р. Акті № 36 СПЕ словосполучення «непродуктивнеє рассуждательство», притаманного виключно радянській каральній психіатрії. Цей факт встановлений рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 13.08.2012р. у справі № 436/5194/12.

Усі зазначені обставини не підлягають новому доведенню за ст. 82 ЦПК України.

Законодавство України не передбачає ані самих психіатричних репресій, ані порядку встановлення факту їх застосування. Останнє згідно зі ст. 10 ЦПК України не може бути підставою для відмови судом у задоволенні вимоги цієї заяви

Передбаченої законодавством України компенсації за вказані репресії заявник досі не отримав, хоча право на таку компенсацію передбачено п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. При вирішенні даної справи суду слід також звернути увагу на відсутність досі встановлення мети психіатричного переслідування заявника.

Спір про право в даних правовідносинах відсутній, оскільки всі такі спори вирішені вищевказаними остаточними судовими рішеннями.

Отже, даний факт, від якого залежить виникнення та зміна цивільних прав заявника, включно з передбаченим п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, підлягає встановленню в порядку ст.ст. 315-319 ЦПК України.

Міністерство юстиції України має пряме відношення до даних правовідносин, оскільки:

1. Було представником України в ЄСПЛ у першій вказаній вище справі, було повинним застосувати за результатом її вирішення ЄСПЛ заходи загального та індивідуального характеру, але не зробило цього.

2. Психіатричні експертні заклади, куди потрапляв заявник, контролюються цим міністерством.

3. На це міністерство покладений контроль за місцями позбавлення свободи.

На підставі викладеного, просив встановити факт, що заявник є жертвою психіатричних репресій.

Від представника заінтересованої особи - Міністерства юстиції України - Семенкової Н.І. , 09.09.2020р. наданий відзив на заяву (а.с. 42 - 48), у якому представник міністерства не погодилася із вимогами, заяви, відзначивши, що основні завдання Міністерства юстиції України окреслені Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02.07.2014р. (далі - Положення № 228). Згідно з пп. 67 п. 4 Положення № 228 Міністерство юстиції України спрямовує і контролює діяльність науково-дослідних установ, які проводять судову експертизу та належать до сфери управління Мін`юсту, здійснює нормативно-методичне забезпечення їх діяльності. Також, відповідно до пп. 95 п. 4 Положення № 228 Міністерство визначає основні напрями діяльності міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Мін`юсту, уповноважених органів з питань пробації, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших пілприємств, установ та організацій, утворених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Мін`юсту та науково-дослідні установи, які проводять судову експертизу є самостійними юридичними особами, які мають власний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, тому самостійно відповідають за своїми зобов`язаннями.

Отже, Міністерство юстиції України є неналежною заінтересованою особою по справі № 201/7620/20, і жодне твердження заявника не відноситься до компетенції міністерства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про психіатричну допомогу» державний контроль за діяльністю закладів з надання психіатричної допомоги усіх форм власності та фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 вимоги заяви підтримав і просив її задовольнити, додатково зазначивши, що рішенням ЄСПЛ у справі «Заїченко проти України (№ 2)» вже встановлено, що заявник став жертвою психіатричних репресій. Якщо заяву Суд визнав заяву прийнятною, то цей факт вже встановлений. Однак в цьому рішенні відсутнє формулювання тощо, що « ОСОБА_1 є жертвою психіатричних репресій». І тому українські юристи з цим не погоджуються. Позбавлення заявника свободи було здійснено підконтрольним Міністерству юстиції України закладом

Встановлення цього факту має юридичне значення, задля того, що за ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права заявник отримав компенсацію як жертва психіатричних репресій, право якого на свободу було порушене. Під компенсацією слід розуміти відшкодування шкоди, вибачення, недопущення подальших порушень права, реституція, сатисфакція. Компенсації заявник досі не отримав е за жодним рішенням. Те, що законодавство України є «неповним», є проблемою Міністерству юстиції України. Насправді, усі обставини вже встановлені, що мало місце нелюдське поводження, тортури. метою заяви є виконання Міністерством юстиції України своїх обов`язків.

Пройшло вже 9 років, а заявник не володіє інформацією про своє здоров`я, результати обстеження від нього приховують.

Представник заінтересованої особи - Міністерства юстиції України Семенкова Н.І. в судовому засіданні проти вимог заяви заперечував, з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити у задоволені вимог заяви.

Суд, вислухавши заявника, представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, встановив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини.

Заявником до заяви не було долучено жодного доказу.

З досліджених з Єдиного реєстру судових рішень суду, на які вказував заявник встановлено таке.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 30.10.2017р. у справі № 201/14962/17 за скаргою ОСОБА_1 визнано затримання ОСОБА_1 міліцією 14 вересня 2009 року незаконним.

Судом у цій справі встановлено і це указано в рішенні Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2», що 23.07.2009р. секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1 , та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань міліція доправила ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.

04.08.2009р. голова Красногвардійського суду надав міліції вказівки зібрати відомості про особу заявника, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоров`я. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, пов`язані із психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією заявника, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег.

06.08.2009р. місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 2 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.

14.08.2009р. міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі.

Дану обставину стосовно доправлення міліцією ОСОБА_1 до психіатричної лікарні 14.08.2009р. та його затримання саме у межах процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення було чітко встановлено пунктом 18 рішення Європейського суду з прав людини «Заїченко проти України (№ 2)». Цим рішенням оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, постановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави - відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (i) 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 19.12.2017р. у справі № 203/4555/17 за скаргою ОСОБА_1 визнано затримання ОСОБА_1 працівниками Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську 23 липня 2009 року незаконним.

У цій справі судом установлені аналогічні обставини щодо протиправної примусової госпіталізації ОСОБА_1 , досліджене рішення Європейського суду з прав людини «Заїченко проти України (№ 2)», яким установлено, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Національний суд дійшов висновку, що за вказаних вище обставин та з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, затримання ОСОБА_1 23.07.2009 року в приміщенні Красаногвардійського районного суду м.Дніпропетровська після оголошення постанови про призначення експертизи та подальше доставлення до Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську та до психіатричної лікарні, було проведено за відсутності підстав, передбачених нормами КУпАП.

Постанова Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 18.10.2018р. у справі № 206/5058/18 за скаргою ОСОБА_1 визнано незаконним ухвалене 14 вересня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним.

Суд у цій справі встановив, що 14.09.2009 року міліція доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі. Дану обставину стосовно доправлення міліцією ОСОБА_1 до психіатричної лікарні 14.09.2009р. і його затримання саме у межах процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення чітко встановлено пунктом 18 рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№ 2)».

У п.п. 33-37 цього рішення зазначено, що 09.11.2009р. заявник ініціював у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська адміністративне провадження щодо психіатричної лікарні. Він вимагав визнання його госпіталізації і тримання у цій лікарні незаконними та відшкодування 500 000 грн (на той час ця сума становила близько 41 000 євро) моральної шкоди. 07.06.2011р. Жовтневий суд частково задовольнив позов заявника. Посилаючись зокрема на статтю 5 Конвенції, суд дійшов висновку, що поміщення заявника до лікарні 23 липня та 14 вересня 2009 року, а також тримання його у психіатричній лікарні з 23 до 24 липня та з 14 вересня до 8 жовтня 2009 року були неправомірними. Так, суд вважав, що відповідач діяв у порушення презумпції психічного здоров`я заявника. Більше того, зазначена лікарня мала право тільки на проведення судово-психіатричної експертизи осіб, які тримаються під вартою, тоді як заявник на час подій під вартою не тримався. Суд також зазначив, що хоча проведення експертизи заявника було призначено рішенням суду, лікарня могла відмовитися її проводити. Проте у задоволенні позову заявника у частині відшкодування моральної шкоди було відмовлено. 01.09.2011р. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд скасував вищезазначену постанову та закрив провадження у справі на тій підставі, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. 11.10.2011 року Вищий адміністративний суд України повернув касаційну скаргу заявника на ухвалу від 01.09.2011р. як подану з порушенням процесуального строку. 14.11.2011р. Вищий адміністративний суд України повідомив заявника про його право подати нову касаційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку подання скарги.

В пунктах 100-103 рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 р. також визначено, що суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно з`явився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався. Більше того, Суд зауважує існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71). Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 до 24 липня та з 14 вересня до 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Відповідно, у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, постановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави - відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (i) 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат.

На запит суду КП «ДКПЛ» ДОР» надало копію медичної картки стаціонарного хворого № 8854/2009. З цієї медичної картки видно, що 14.09.2009 року ОСОБА_1 був повторно доставлений співробітниками міліції до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи на підставі постанови Красногвардійського суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року, та був госпіталізований до першого психіатричного відділення, з зазначенням у медичній картці № 8854/09 стаціонарного хворого наступних даних: мета госпіталізації - «судово-психіатрична експертиза», звідки поступив -«з дому», госпіталізований без усвідомленої згоди - «ні», госпіталізований в стаціонар - «в плановому порядку». Також відповідно до квитанцій від 14.09.2009р. у ОСОБА_1 співробітниками лікарні прийнято його особисті речі на збереження.

Згідно акту № 36 від 08.10.2009р. стаціонарної судово-психіатричної експертизи на випробуваному ОСОБА_1 , яка проводилась в період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, комісія прийшла до висновку, що у зв`язку зі складністю випадку, неясністю клінічної картини, встановити діагноз та вирішити експертні питання у відношенні ОСОБА_1 не вбачається можливим, тому рекомендовано проведення повторної судово-психіатричної експертизи.

Також судом встановлено, що Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська приймаючи 23.07.2009 року в рамках справи про адміністративне правопорушення рішення про призначення ОСОБА_1 стаціонарної судово-психіатричної експертизи не вирішував питання щодо його примусового поміщення до вказаного закладу.

Тобто постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року було призначено експертизу у відповідності до статті 17, 20 КУпАП, але стаття чітко не передбачає позбавлення волі підекспертного, і суд не давав прямої вказівки відповідачу про позбавлення заявника волі внаслідок своєї постанови.

Крім того, лікарня має вичерпний перелік осіб, які можуть бути підекспертними при проведенні стаціонарної судово-психіатричної експертизи, а саме: підозрюваний, обвинувачуваний, підсудний, потерпілий, свідки, позивач й відповідач, але ніяк не особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, фактично ОСОБА_1 був госпіталізований до лікарні 14.09.2009р. без усвідомленої згоди за рішенням лікаря-психіатра, подальше його примусове утримання в лікарні здійснювали саме лікарі-психіатри.

Тому за вказаних вище обставин та з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, що підтверджують обґрунтованість доводів заявника щодо незаконності рішення лікаря-психіатра від 14.09.2009р. про його госпіталізацію без усвідомленої згоди.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 11.06.2019р. у справі № 206/2347/19 за скаргою ОСОБА_1 визнано незаконним ухвалене 23 липня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним.

Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 22.01.2018р. у справі № 201/159/18 за скаргою ОСОБА_1 визнано незаконними дії щодо позбавлення ОСОБА_1 свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

Крім вказаних рішень національних судів, з Єдиного реєстру судових рішень установлено, що в липні 2019 року ОСОБА_1 вже звертався до суду, визначивши заінтересованою особою - Міністерство юстиції України, з аналогічною заявою - про встановлення фактів, з заявою про встановлення на вибір суду фактів, що «він є жертвою застосування до нього психіатричних репресій», «що він є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій», «що він є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування», «що він є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування», з метою реалізації права на отримання політичного притулку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2019р. по справі № 201/7557/19 його заяву задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_1 є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування.

Додатковим рішенням суду від 17.12.2019р. відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 заяви в частині встановлення факту, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій; встановлення фату, що заявник є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій; встановлення фату, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування.

Рішення суду оскаржувало Міністерство юстиції України, а ОСОБА_1 оскаржив додаткове рішення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.06.2020р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2019р. і додаткове рішення цього ж суду від 17.12.2019р. скасоване і ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення залишено без задоволення.

Апеляційний суд, мотивуючи відмову у задоволенні цієї заяви виходив з такого.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2» встановлено, що 23.07.2009р. секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник ОСОБА_1 висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1 , та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань працівники міліції доправили ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.

06.08.2009р. місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 02.09.2009р. Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.

14.09.2009р. міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні.

Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятною скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, встановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави-відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: 5000,0 євро відшкодування моральної шкоди та 120,0 євро компенсації судових та інших витрат.

В обґрунтуванням заяви ОСОБА_1 також посилається на наступні судові рішення:

-постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2017р. у справі № 201/14962/17 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано затримання ОСОБА_1 міліцією 14 вересня 2009 року незаконним;

- постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2017р. у справі № 203/4555/17 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано затримання ОСОБА_1 працівниками Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську 23 липня 2009 року незаконним;

- постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2018р. у справі №201/159/18 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано незаконними дії щодо позбавлення ОСОБА_1 свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі;

- постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2018р. у справі № 206/5058/18 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано незаконним ухвалене 14 вересня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним;

- постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2019р. у справі № 206/2347/19 за скаргою ОСОБА_1 , якою визнано незаконним ухвалене 23 липня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним;

- рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2012р. у справі № 436/5194/12 за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; визнано дії Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради в частині відмови ОСОБА_1 у наданні перекладу на державну мову терміну «рассуждательство», який міститься у акті № 36 від 08.10.2009 року неправомірними та зобов`язано Комунальний заклад «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради надати ОСОБА_1 відповідь на його заяву від 04.01.2010 року з перекладом на державну мову терміну «рассуждательство», який міститься у акті № 36 від 08.10.2009 року.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, з урахуванням викладеного, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення (для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо)); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У заяві ОСОБА_1 (у справі № 201/7557/19) було вказано, що від встановлення факту, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій "залежить виникнення та зміна цивільних прав заявника, включно з правом на отримання політичного притулку".

У даній заяві, заявник, посилаючись на ті ж самі рішення, просить встановити той же факт - що він є жертвою психіатричних репресій, одна к іншою метою - отримання компенсацію як жертва психіатричних репресій - відшкодування шкоди, вибачення, недопущення подальших порушень права, реституція, сатисфакція.

Вказував, що ця компенсація передбачена п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до 5. п. 5 ст. 9 Міжнародного пакта про громадянські і політичні права (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 ) кожен, хто був жертвою незаконного арешту чи тримання під вартою, має право на компенсацію, якій надано позовної сили.

Згідно із п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97) кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Апеляційний суд у своєму рішенні по справі № 201/7557/19 чітко вказав, що вимоги заяви про встановлення факту, що ОСОБА_1 є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування з посиланням на порушення п. 1 ст. 5 Конвенції не можуть бути задоволені, оскільки факти незаконних примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні встановлені вищезазначеними судовими рішеннями національних судів, а рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» встановлено також порушення п. 1 ст. 5 Конвенції, порушення п. 8 Конвенції, стягнуто з держави-відповідача на користь ОСОБА_1 5000,0 євро відшкодування моральної шкоди, що визначені Європейським судом з прав людини достатньою сатисфакцією, що відновлює порушені права ОСОБА_1 .

Факт, який знову просить установити заявник не відноситься до переліку фактів, які визначені ст. 315 ЦПК України, а фактично зводиться до вимог про чергове підтвердження вже встановленого рішеннями національних судів і рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2» факту незаконних примусових госпіталізації, тримання у психіатричній лікарні.

Суд додатково звертає увагу заявника на те, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України (№ 2) встановив, серед іншого, що: 102. Суд дійшов висновку, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Отже, Європейським судом з прав людини було вже надано висновки щодо незаконних примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 18.10.2018р. у справі № 206/5058/18 також чітко встановлено, що фактично ОСОБА_1 госпіталізований до лікарні 14.09.2009р. без усвідомленої згоди за рішенням лікаря-психіатра, в подальшому утримувався примусово.

Окрім того, в судовому засіданні, яке проводилося за допомогою фіксації технічними засобами, заявник сам стверджував, що рішенням ЄСПЛ у справі «Заїченко проти України (№ 2)» вже встановлено, що заявник став жертвою психіатричних репресій. Якщо заяву ЄСПЛ визнав прийнятною, то цей факт вже встановлений.

З урахуванням викладеного, заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що він є жертвою психіатричних репресій не підлягає задоволенню.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 18 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998р.) при постановлені рішення у справах про встановлення фактів, розподіл судових витрат по даній категорії справ не застосовується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 293, 294, 315 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (заінтересована особа - Міністерство юстиції України) про встановлення факту, що ОСОБА_1 є жертвою психіатричних репресій - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 18 вересня 2020 року.

Суддя Наумова О.С.