Справа № 466/7128/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/4268/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року в складі судді Свірідової В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 , спадкоємця ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» про стягнення невиплаченої заробітної плати та стягнення моральної шкоди,-

встановила:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Львівська пивна компанія» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні з роботи, просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який йому належить та всіх витрат на які має право згідно умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат з врахуванням індексації та компенсації в сумі 231 650,17 гривень, яка підлягає перерахунку.

Вимоги обґрунтовував положеннями ст.ст. 116, 117, 235 КЗпП України, рішень Конституційного суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013 та зазначав, що сума яку просить стягнути з відповідача, є боргом по заробітній платі за весь час затримки трудової книжки та невиплати заробітної плати з врахуванням коригування та компенсації виплати в розмірі 158,62 грн., як суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, стягнутої на підставі судового наказу Залізничного районного суду м. Львова від 03.02.2016. Подав розрахунок боргу (т.1 а.с. 1-6).

Крім цього, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, просив стягнути з відповідача ТзОВ «Львівська пивна компанія» на його користь моральну шкоду у розмірі 30000,00 гривень, яку обґрунтовував порушенням трудових прав та свобод, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2016 провадження у справі зупинене у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_3 до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника (т.1 а.с. 110).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.10.2017 провадження у справі відновлено та залучено до участі у справі в якості позивача правонаступника позивача ОСОБА_3 спадкоємця ОСОБА_2 (т.1 а.с.113, 116).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 16.11.2017 задоволено клопотання ОСОБА_2 . В порядку забезпечення позову зобов`язано посадових осіб Головного управління Держпраці Львівській області провести перевірку ТзОВ «Львівська пивна компанія» за скаргою ОСОБА_2 від 10.10.2017 та надати суду відповідний акт перевірки з висновками наявності чи відсутності порушень при звільнення ОСОБА_3 з роботи (т.1 а.с. 141).

В подальшому, не змінюючи предмету та підставу позову, ОСОБА_2 неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача ТзОВ «Львівська пивна компанія» виплатити середній заробіток з врахуванням індексації та компенсації в сумі 829 042,42гривень, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яка підлягає перерахунку по день фактичного розрахунку у відповідності до ст.ст.116, 117, 235 КЗпП України та Рішень Конституційного суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013, №9-рп/2013, стягнути з відповідача ТзОВ «Львівська пивна компанія» моральну шкоду в сумі 30000,00 гривень (т.1 а.с. 245, т.2 а.с. 19-20, 195-197).

В обґрунтування вимог зазначав, що в межах виконавчого провадження ВП №48314839, на виконання виконавчого листа № 2/466/2016/15 від 28.07.2015 представник ТзОВ «Львівська пивна компанія» Бенс Р.Л. передав ОСОБА_2 трудову книжку ОСОБА_3 № НОМЕР_1 . Про факт передачі трудової книжки 10.08.2015 складений акт, а 11.08.2015 винесена постанова Шевченківського ВДВС ЛМУЮ ВП № 48314839 про закриття виконавчого провадження у зв`язку з виконанням вказаного виконавчого листа.

В акті від 10.08.2015 вказано, що останній запис в трудовій книжці за №14 від 23.08.2013 «звільнено за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України 29.07.2013 Наказ №261к від 23.08.2013 Генеральний директор ОСОБА_4 ».

ТзОВ «Львівська пивна компанія» грубо порушила вимоги ст. 47 КЗпП України та п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, так як трудову книжку ОСОБА_3 отримав представник ОСОБА_2 за рішенням суду, згідно акту державного виконавця Греділя А.Р. 10.08.2015 по виконавчому провадженні ВП № 48314839 і останній запис зафіксований за №14 від 23.08.2013, не відповідає фактичній даті отримання, що є порушенням ст. 47 КЗпП України. Виправлений запис в вказаній трудовій книжці щодо звільнення ОСОБА_3 10.08.2015 в день видачі трудової книжки представником ТзОВ «Львівська пивна компанія» не був зроблений. У вказаний день видачі трудової книжки, ні в наступні дні, в порушення ст.116 КЗпП України, заробітна плата ОСОБА_3 не була виплачена.

31.05.2016 на рахунок ОСОБА_3 в «Артембанку» від ТзОВ «Львівська пивна компанія» були перераховані кошти 158,62 гривні відповідно до судового наказу, виданого Залізничним районним судом м. Львова від 03.02.2016 про стягнення з ТзОВ «Львівська пивна компанія» на користь ОСОБА_3 158,62 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати».

Покликався на те, що за невиплату грошей, які заробляв ОСОБА_3 , але не отримав їх від ТзОВ «Львівська пивна компанія» наступають наслідки, передбачені у ст. 117 КЗпП України, а саме відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку, тобто до 31.05.2016 за вирахуванням 158,62 гривень, які виплачені за рішення суду. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Львівська пивна компанія» на користь ОСОБА_2 середній заробіток з врахуванням індексації та компенсації, за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 829042,42 (вісімсот двадцять дев`ять тисяч сорок дві гривні сорок дві коп.).

Стягнуто з ТОВ «Львівська пивна компанія» на користь держави судовий збір в розмірі 12435,64 (дванадцять тисячі чотириста тридцять п`ять гривень шістдесят чотири коп.)

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ТзОВ «Львівська пивна компанія», вважає рішення незаконним в частині задоволених позовних вимог, оскільки таке ухвалене в результаті неповно з`ясованих місцевим судом обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не вказав, за яких саме обставин справи та на підставі яких висновків підлягають застосуванню статті 116 та 117 КЗпП України.

Зокрема, покликається на те, що обов`язок виплатити відшкодування по заробітній платі за весь час затримки настає виключно у випадку наявності вини власника чи уповноваженого органу в такій затримці. Якщо в день звільнення працівник не працював, відповідні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В цьому контексті суд першої інстанції залишив поза увагою лист щодо пропозиції ОСОБА_3 з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки та розрахункових сум, що також встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.10.2015 у справі № 466/4882/15.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь які докази звернення ОСОБА_3 за видачею йому трудової книжки, виплати належних сум та розрахунку при звільненні.

У задоволенні такої заяви представника ОСОБА_2 щодо видачі наказу про звільнення та трудової книжки правомірно відмовлено, що підтверджується рішенням апеляційного суду.

Таким чином, неотримання трудової книжки та належних сум є результатом бездіяльності самого ОСОБА_3 та відсутня вина відповідача ТзОВ «Львівська пивна компанія», що не було враховано судом першої інстанції.

Зазначене виключає правові підстави для стягнення з відповідача компенсаційних сум, відтак підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Звертає увагу, що згідно висновку перевірки, проведеної посадовими особами Головного управління Держпраці Львівської області, при звільненні ОСОБА_3 з роботи не встановлено будь яких порушень зі сторони ТзОВ «Львівська пивна компанія».

Стверджує про пропуск позивачем строку на звернення до суду, який визначений статтею 233 КЗпП України, в ході розгляду на наведено причин пропуску такого, а судом не зазначено щодо поновлення такого.

Вважає, що положення ст. 288 КЗпП України не підлягали застосуванню.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на ОСОБА_2

17.01.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому зазначає про законність оскаржуваного рішення та належну його обґрунтованість. Просить апеляційну скаргу ТзОВ «Львівська пивна компанія» відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

В судових засіданнях 07.09.2020 та 28.09.2020 представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, надала пояснення, аналогічні доводам скарги.

В судовому засіданні 07.09.2020 правонаступник позивача ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 28.09.2020 правонаступник позивача ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 не прибули, ОСОБА_2 звернувся із заявою про перенесення розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, звернення за допомогою до сімейного лікаря, прописання йому ліжкового режиму та інтенсивного лікування, проте на підтвердження зазначених обставин доказів не надав, при цьому його представник ОСОБА_5 не повідомив суд про причину неявки, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).

Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань за клопотанням правонаступника позивача ОСОБА_2 (22.04.2020, 13.05.2020, 24.06.2020) та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності правонаступника позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , відтак у клопотанні про перенесення розгляду справи відмовлено.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд констатував те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати, відтак дійшов висновку про стягнення з ТзОВ «Львівська пивна компанія» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 29 липня 2013 року до 31 травня 2016 року в сумі 829042,42 грн., іншого розрахунку представником відповідача, для спростування зазначеної суми, не надано.

Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначив, що у позовній заяві та уточненнях до неї відсутні докази та фактичні дані, на підставі яких можна встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями відповідача було завдано моральну шкоду.

Крім цього, позивач у своєму позові не зазначив, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 10.04.2013 по 29.07.2013 ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем ТзОВ «Львівська пивна компанія».

З долученого до матеріалів справи Наказу № 261к від 29 липня 2013 про припинення трудового договору (контракту) вбачається, що ОСОБА_3 звільнено з посади експедитора відділу логістики - експедиції на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (т. 1 а.с. 55).

Повідомлення про звільнення з пропозицією з`явитися для отримання трудової книжки та розрахункових сум надіслано ТзОВ «Львівська пивна компанія» Бохняку Я.М. 26.08.2013 та як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, отримане ОСОБА_2 31.08.2013 (т. 2 а.с. 226, 227).

Зазначене підтверджується і судовими рішеннями, ухваленими між сторонами у справі.

Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 липня 2015 року (справа №466/4882/15) позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» про витребування трудової книжки задоволено частково.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» видати ОСОБА_2 трудову книжку ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська пивна компанія" задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 липня 2015 року в частині задовлених позовних вимог скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська пивна компанія" про зобов`язання видати трудову книжку ОСОБА_3 представнику ОСОБА_2 відмовлено.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили та залишене без змін касаційним судом (т. 1 а.с. 22-31).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При розгляді даної справи (№ 466/4882/15) фактично судами встановлено, що станом на червень 2015 року ОСОБА_3 не було видано трудову книжку, з приводу чого в березні 2015 року його представник ОСОБА_2 звертався в офіс ТзОВ «Львівська пивна компанія».

В свою чергу, згідно постанови державного виконавця Шевченківського ВДВС ЛМУЮ від 11.08.2015, на підставі Акту державного виконавця від 10.08.2015 закінчено виконавче провадження № 48314839 з виконання виконавчого листа № 2/466/2016/15 виданого 28.07.2015 Шевченківським районним судом м. Львова про зобов`язання ТзОВ «Львівська пивна компанія» видати ОСОБА_2 трудову книжку ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 2-3).

Зокрема, державним виконавцем встановлено факт передачі представником боржника ТзОВ «Львівська пивна компанія» Бенсь Р.Л. стагувачу ОСОБА_2 трудову книжку ОСОБА_3 № НОМЕР_1 .

Крім цього, 31.05.2016 закінчено виконавче провадження з виконання судового наказу, №462/7857/15 виданого 03.02.2016 Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ТзОВ «Львівська пивна компанія» на користь ОСОБА_3 158,62 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (т. 1 а.с. 3 зворот).

Під час розгляду справи ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_3 помер, про що 12.11.2016 складено відповідний актовий запис № 945, видано Свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 108).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2016 провадження у справі зупинене у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_3 до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника (т.1 а.с. 110).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.10.2017 провадження у справі відновлено та залучено до участі у справі в якості позивача правонаступника позивача ОСОБА_3 спадкоємця ОСОБА_2 (т.1 а.с. 113, 116).

Підтримуючи позовної вимоги ОСОБА_3 залучений правонаступник позивача ОСОБА_2 , уточнюючи такі свої доводи, обгрунтування фактично зводив до того, що за невиплату грошей, які заробляв ОСОБА_3 , але не отримав їх від ТзОВ «Львівська пивна компанія», наступають наслідки визначені ст. 117 КЗпП України, зокрема, щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку, тобто до 31.05.2016 за виключенням 158,62 гривень, які виплачені за рішенням суду.

Колегія суддів виходить з того, що даний спір належить до категорії трудових, при цьому випливає також і з спадкових правовідносин.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч. 1 ст. 1216 ЦК України ).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Виходячи із змісту ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

За статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Наведені норми матеріального права дають підстави для беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_2 , як батько померлого позивача у справі ОСОБА_3 , є спадкоємцем першої черги майна останнього.

Статтею 55 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Аналогічна за змістом норма містилась у ст. 37 ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 року, чинного на час смерті ОСОБА_3 ).

Крім цього, згідно із ст. 201 ЦПК України (в цій же редакції закону) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

В свою чергу, статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Аналіз статей 1218, 1219, 1227 ЦК України свідчить про те, що законодавець передбачив можливість спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної заробітної плати.

В свою чергу, сам ОСОБА_2 у заяві про поновлення провадження у справі та залучення його правонаступником зазначає, що є спадкоємцем коштів ОСОБА_3 , які він не отримав у зв`язку з затримкою остаточного розрахунку при звільненні, у заявах про уточнення позовних вимог особисто зазначає про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичного розрахунку.

При цьому, колегія суддів враховує те, що сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 158,62 грн. ТзОВ «Львівська пивна компанія» сплачена ОСОБА_3 у порядку примусового виконання судового рішення ще у 2016 році (т. 1 а.с. 182-187).

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що для правильного вирішення справи необхідним є з`ясування поняття середнього заробітку за весь час затримки по час фактичного розрахунку, заробітної плати та її структури.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Як вже зазначалось, предметом позову є стягнення з ТзОВ «Львівська пивна компанія» на користь ОСОБА_2 , як спадкоємця померлого працівника, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з ОСОБА_3 в сумі 829042,42 грн.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В свою чергу, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року №2614-XII "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці передбачені у розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого, до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Наведене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду зробленому у постанові від 30.01.2019 (справа № 910/4518/16) де зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII "Оплата праці" є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте, таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

Таким чином, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу, підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки до повного розрахунку за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, однак не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» та не належить до передбачених законодавством соціальних виплат в розумінні положень статті 1227 ЦК України.

Враховуючи наведене та виходячи зі змісту статей 1218, 1219, 1227 ЦК України, спадкоємці не можуть претендувати на набуття прав вимагати сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника (спадкодавця).

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, розглядаючи спір про стягнення в користь спадкоємця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Зокрема, згідно із ч. 1 цієї статті суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Таким чином, встановивши неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у спірних правовідносинах, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить переконання про необхідність скасування оскаржуваного рішення навіть за відсутності відповідних доводів апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Зважаючи на встановлення апеляційним судом обставин щодо неможливості спадкування ОСОБА_2 прав покійного сина ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, провадження у справі необхідно закрити у зв`язку з тим, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва (п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , спадкоємця ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» про стягнення невиплаченої заробітної плати та стягнення моральної шкоди закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 вересня 2020 року

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк