ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3562/20 Справа № 179/854/19 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року та додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди земельної ділянки (а.с. 5-8).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між сторонами 23 листопада 2016 року укладено договір оренди Ѕ частини земельної ділянки площею 7,0073 га, розташованої на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, призначеної для ведення фермерського господарства. За період дії договору з боку відповідача допущені порушення умов договору та діючого законодавства в частині повноти та своєчасної виплати орендної плати. Так, відповідно до умов договору, відповідач зобов`язаний здійснювати оплату у розмірі 100 грн. за один місяць за оренду земельної ділянки, шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку позивача, не пізніше 23 числа кожного місяця. Однак в порушення умов договору оренди землі відповідач станом на квітень 2019 року не виплатив орендну плату, на звернення позивача щодо виплати орендної плати, відповідач не відповідає.

Просив суд розірвати договір оренди землі та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено /а.с. 101-105/.

Додатковим рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також грубим порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 129-137).

Не погоджуючись з додатковим рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду скасувати, посилаючись на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необгрунтованим, прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також грубим порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 141-147).

ОСОБА_2 своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України скористався та подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року та додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу на рішення суду необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, скаргу на додаткове рішення задовольнити, а додаткове рішення суду скасувати, з ухваленням нового рішення про залишення клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу без розгляду, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано об`єктивних доказів, що відповідачем істотно та систематично порушується договір, а також не доведено той факт, що дострокова виплата орендної плати відповідачем істотно порушує умови договору, виходячи з обставин того, що позивач особисто отримав вказані кошти в рахунок орендної плати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 серпня 2012 року позивачеві належить на праві приватної власності Ѕ частини земельної ділянки площею 7,0073 га, кадастровий номер :01:002:0164, яка призначена для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована на території Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (а. с. 5).

23 листопада 2016 року між сторонами укладено договір оренди належної позивачеві Ѕ частини земельної ділянки площею 7,0073 га, строком на 49 років (а. с. 12-13).

Відповідно до п. 7 спірного договору визначено, що здійснювати оплату у розмірі 100 грн. за один місяць за оренду земельної ділянки, шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку позивача, не пізніше 23 числа кожного місяця.

Згідно розписки від 23 листопада 2016 року, позивач отримав від відповідача кошти в розмірі 87 000 грн. в рахунок оренди земельної ділянки площею 7,0073 га, кадастровий номер :01:002:0164 терміном на 49 років (а. с. 56).

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про оренду землі» зі змінами станом на моменту укладення договору, який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами в застосуванні щодо даних правовідносин, а також нормами Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України.

Згідно до ст. 90 Земельного Кодексу України, яка регламентує права власників земельних ділянок власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Статтею 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

У відповідності до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У відповідності до 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 531 ЦК України визначено, що боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до п. 28 оспорюваного договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Виходячи з наведених положень та обставин справи вбачається, що відповідач достроково виконав зобов`язання за договором оренди в частині виплати орендної плати, шляхом особистого надання коштів позивачеві, що підтверджується відповідною розпискою. Натомість, позивач як сторона договору оренди прийняв виконання зобов`язання від відповідача, що свідчить про погодження сторонами вказаного порядку та умов отримання орендної плати за договором.

Стаття 141 Земельного кодексу України передбачає, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Так, відповідно до тлумачень ст. 651 ЦК України однією із підстав зміни або розірвання договору є істотне порушення договору другою стороною. Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору, при цьому сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.

При цьому суд також враховує і те, що пункт оспорюваного договору стосовно порядку розірвання договору оренди узгоджується із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, де вказано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами в застосуванні щодо даних спірних правовідносин, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано об`єктивних доказів, що відповідачем істотно та систематично порушується договір, а також не доведено той факт, що дострокова виплата орендної плати відповідачем істотно порушує умови договору, виходячи з обставин того, що позивач особисто отримав вказані кошти в рахунок орендної плати.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують порушення істотних умов спірного договору, а також, доказів, які б підтверджували спричинення діями відповідача позивачу будь-якої шкоди чи порушення відповідачем будь-яких прав позивача.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Доводи апелянта стосовно того, що суд у своєму рішенні не зазначив, що позивачем було подано відповідь на відзив, колегія суддів не бере, оскільки дані доводи не є належною підставою для скасування рішення суду по суті.

Доводи заявника, що відповідач пропустив строк на подання відзиву, а також, що ним не надано документів, що підтверджують направлення вказаного відзиву позивачу є безпідставними.

Ухвалою суду від 27.05.2019 року було відкрито провадження по справі та встановлено строк на подання відзиву до 19.06.2019 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Відповідно до ст. 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідач отримав копію ухвали суду від 27.05.2019 року та позовну заяву з додатками лише 22.07.2019 року (а.с. 48), тобто вже після строку встановлено в ухвалі суду. Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем було пропущено строк встановлений ухвалою суду від 27.05.2019 року на подання відзиву з поважних причин, а тому відсутні підстави для не прийняття вказаного відзиву.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України до відзиву додаються, зокрема: документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Відповідачем було дотримано вказаних вимог та направлено відзив позивачу, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 52-54).

Доводи скарги стосовно того, що розписка була складена до укладання та реєстрації договору оренди, а кошти за розпискою були сплачені відповідачем за переважне право укладення договору оренди, а не в рахунок сплати орендної плати є безпідставними, оскільки розписка була складена в той же день коли і було укладено та зареєстровано договір оренди земельної ділянки. Також, згідно тексту самої розписки видно, що кошти у розмірі 87 000 грн. отримані за оренду належної позивачу земельної ділянки. Таким чином, сам текст розписки спростовує доводи заявника.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скарги не спростовують висновки суду першої, а фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди скаржника з ухваленим у справі судовим рішенням.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Задовольняючи клопотання представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції обгрунтував своє рішення тим, що виходячи з вимог законодавства, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду представником відповідача надано відповідні документи, які свідчать про понесені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6 000 грн. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 грудня 2019 року тобто, після ухвалення рішення по справі, представник відповідача - адвокат Салтисюк Ю.В. звернувся до суду з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу (а.с. 108).

На підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги представником відповідача було надано:

- копію договору про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року (а.с. 109);

- копію додаткової угоди № 1 від 19.12.2019 року до договору про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року (а.с. 110);

- копію акту прийняття-передачі наданих послуг від 19 грудня 2019 року (а.с. 111);

-опис наданих послуг по справі від 19 грудня 2019 року (а.с. 112);

- копію квитанції до прибуткового касового ордера № 37 від 19 грудня 2019 року щодо оплати послуг адвоката за договором про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року на загальну суму 6 000 грн. (а.с. 113).

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач чи його представник заявляли, що ними будуть подані у строки, передбачені частиною восьмої статті 141 ЦПК України, додаткові докази про понесені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що клопотання про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу подана представником відповідача - адвокатом Салтисюк Ю.В. 20 грудня 2019 року, тобто зі спливом строків, передбачених положенням статті 141 ЦПК України.

Крім того, надані копії додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року (а.с. 110), акту прийняття-передачі наданих послуг (а.с. 111), опис наданих послуг по справі (а.с. 112) та квитанції до прибуткового касового ордера № 37 щодо оплати послуг адвоката за договором про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року на загальну суму 6 000 грн. датовані 19 грудня 2019 року.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи заяви відповідача чи його представника про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення, а також порушення порядку та строків для подання відповідних доказів, можна стверджувати про відсутність підстав для розгляду поданих документів, а саме: додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року (а.с. 110), акту прийняття-передачі наданих послуг (а.с. 111), опису наданих послуг по справі (а.с. 112) та квитанції до прибуткового касового ордера № 37 щодо оплати послуг адвоката за договором про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року на загальну суму 6 000 грн., які датовані 19 грудня 2019 року.

Колегія судів вважає, що відповідач та його представник пропустили строк для подання доказів понесених витрат. При цьому у своєму клопотанні від 20 грудня 2019 року представник відповідача не просить поновити пропущений процесуальний строк та не вказав про поважність причин його пропуску.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що в частині вирішення питання про стягнення витрат у розмірі 6 000 грн клопотання представника відповідача необхідно залишити без розгляду. Дані докази були надані поза межами строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Суд першої інстанції при ухвалені додаткового рішення не врахував вищевикладеного, у зв`язку з чим допустив порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе апеляційну скаргу на додаткове рішення задовольнити, а додаткове рішення суду скасувати, з ухваленням нового рішення про залишення клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу без розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року - задовольнити.

Додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року - скасувати.

Клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Салтисюка Юрія Валерійовича про стягнення витрат на правничу допомогу - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров