ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1832/20 Справа № 183/1086/15 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 25.09.2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитної лінії у розмірі 49200 доларів США строком до 25.09.20032 року. ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом у порядку та строки, встановлені договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25.09.2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку із невиконанням боржником умов кредитного договору, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.04.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу банком зазначеного житлового будинку.

Посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення відповідачів із будинку, які у встановлений банком строк добровільно його не звільнили, а їх реєстрація за адресою предмета іпотеки здійснена без згоди іпотекодержателя, що є порушенням умов договору, позивач, просив суд виселити із квартири АДРЕСА_1 всіх осіб, що в ній проживають та зареєстровані.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, АТ КБ "ПриватБанк" подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк", не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 вересня 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк зобов`язався надати грошові кошти у розмірі 38 400,00 доларів США, а відповідач зобов`язався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у встановлений термін. Договір було укладено строком до 26.09.2032 року, за користування кредитом була встановлена процента ставка у розмірі 12 %.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань по договору, сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 48,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить йому на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Орловим О.А. Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 25.09.2007 року за реєстраційним № 3522.

Сторонами не оспорено, що банк виконав всі умови підписаного кредитного договору, а відповідач, в порушення умов договору, не сплачував кошти за кредитом та відсоткам, які він повинен сплачувати щомісяця, в результаті чого станом на 24 березня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 78 811,07 доларів США, що за курсом 7,9857 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.03.2012 року, складає 629 361,56 грн., яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 38 881,82 доларів США, заборгованості по процентами за користування кредитом у розмірі 20 907,40 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 3 035,81 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 15 986,04 доларів США.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 21 серпня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Право власності на квартиру зареєстровано в установленому законом порядку, належних та допустимих доказів про те, що квартира була придбана за рахунок кредитних коштів суду не подано, оскільки остання придбана на підставі відповідного правочину, посвідченого нотаріально, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Кредитний договір місить посилання про те, що квартира передана в іпотеку, з метою виконання зобов`язання за кредитним договором.

Встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 єстрованими значаться ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 2008 року народження, та ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необгрунтованості позовних вимог, зокрема, з того, що оскільки квартира за АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 передав в іпотеку, придбана ним не за рахунок кредитних коштів, суд прийшов до висновку, що виселення відповідача, який не зареєстрований у зазначеній квартирі, а також виселення членів сім`ї власника, допускається лише з наданням іншого постійного жилого приміщення, яке повинно бути зазначене в рішенні суду. Враховуючи, що позивач заявив вимогу про виселення, не зазначивши постійного жилого приміщення, що надається особам, яких виселяють, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що предмет іпотеки придбаний за рахунок кредитних коштів, повернення яких і забезпечено зазначеною іпотекою, а тому застосування ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР у даному випадку є безпідставними та незаконними. Також, апелянт посилається на те, що предмет іпотеки є приватною власністю відповідача, а тому суд повинен був керуватися положеннями Глави 6 ЖК УРСР,яка регламентує користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду (ст.ст. 150-174 вказаного Кодексу),яка не містить обмежень щодо розпорядження власниками житлом, яке є їх власністю, також не містить обмежень щодо їх виселення у разі звернення стягнення на їхнє приватне житло. Також, апелянт зазначає, що суд не з`ясував до чиєї компетенції у даному випадку належить обов`язок надавати житло у разі виселення відповідача, не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у районі мешкання відповідачів, безпідставно поклавши тягар доказування з даного приводу на позивача.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15,від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив виселити відповідачів зі спірної квартири.

Як було встановлено судом першої інстанції, квартира, яка передана ОСОБА_1 в іпотеку банку, належить останньому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально, зареєстрованого у встановленому законом порядку, тобто придбана не за рахунок кредиту, і, відповідно, виселення з такої квартири проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР вказується в рішенні суду.

Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

Разом із тим, заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова