Справа № 344/7064/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/889/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І.А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їх представника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2018 року, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивовано тим, що на підставі ордеру від 03.04.1989 року та рішення Івано-Франківського облвиконкому №196 від 13.10.1987 року він вселився разом з сім`єю ОСОБА_3 та синами ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , в кімнату АДРЕСА_1 . 01.06.2010 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано. У вересні 2010 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , з якою проживає у вказаній кімнаті гуртожитку з моменту одруження. Син ОСОБА_6 знявся з реєстрації у вказаному приміщенні, оскільки утворив сім`ю та проживає у м.Бурштин. Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, однак добровільно знятися з реєстрації не бажають. Водночас відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які вибули на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, забравши усі власні речі зі спірної квартири, до сьогодні зареєстровані за вищевказаною адресою та добровільно знятися з реєстрації не бажають. Просив на підставі статті 107 ЖК Української РСР визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 , оскільки вибули на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до судуіз зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з квітня 2015 року ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає, його особистих речей у квартирі немає, витрати з утримання житла не несе, а його реєстрація за вказаною адресою зумовлює додаткові витрати на оплату житлову-комунальних послуг й позбавляє можливості оформити субсидію.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.10.2016 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення первісного позову та відмову у задволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, спірне житло не приватизоване у встановленому законом порядку, відноситься до державного житлового фонду, іншого житла він не має, а відповідачі постійно чинять йому перешкоди у користуванні квартирою. Суд неправомірно врахував загалом пояснення всіх свідків та взяв їх до уваги в даній справі. Крім того, з квартири він не виселявся, його особисті речі знаходяться в даній квартирі. Ним утримується житло та сплачуються комунальні послуги.

02 вересня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечили. Вказують, що ОСОБА_1 добровільно вибув з квартири та з 2010 року в ній не проживає.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 січня 2018 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 червня 2020 року постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2018 року в частині вирішення зустрічних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Системою автоматизованого розподілу справ Івано-Франківського апеляційного суду 09 липня 2020 року розподілена дана справа № 344/7064/16-ц провадження № 22-ц/4808/889/20 для розгляду у складі суддів: Фединяка В.Д. - суддя-доповідач (головуючий суддя), Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 липня 2020 року справу призначено до розгляду на 18 серпня 2020 року та відкладено на 17 вересня 2020 року.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечили. Рішення суду вважають законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає понад строки, встановлені законодавством, та не несе витрат на її утримання, у зв`язку з чим втратив право користування цим житловим приміщенням.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно копії ордеру НОМЕР_4 від 03.04.1989 року, ОСОБА_1 та членам його сім`ї (дружині ОСОБА_3 , сину ОСОБА_6 , сину ОСОБА_4 ) надано право на зайняття кімнати АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2 від 14.07.2010 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №296 від 01.06.2010 року (а.с. 6).

28.09.2010 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 від 04.06.2015 року (а.с. 7).

Згідно копії довідки №02-02/851 виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім`ї від 31.03.2016 року, виданої КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 8).

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежновід пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звертаючись до суду, просили визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі статей 71-72 ЖК Української РСР - у зв`язку з не проживанням в ній понад встановлені законом строки без поважних причин та неприйняттям участі в утриманні житла з квітня 2015 року.

Судом першої інстанції установлено, що з квітня 2015 року понад шість місяців ОСОБА_1 не проживає у кімнаті АДРЕСА_1 без поважних причин і не несе витрат на утримання срірної квартири, так як 28.09.2010 року зареєстрував повтоний шлюб з ОСОБА_8 з якою проживає в іншому житловму приміщенні.

Зазначені обставини підтверджуються, копіями свідоцтв про розірвання шлюбу та реєстрацією повторного шлюбу, квитанціями ОСОБА_3 про оплату коштів за комунальні послуги понад шість місяців починаючи з квітня 2015 року (а.с.60-68), показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , яким суд в сукупності дав правильну оцінку.

У судовому засідання апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що проживає з новою дружиною в іншому населеному пінкті та здійсню догляд за матір`ю похилого віку. Вказує, якщо відповідачі сплатять йому кошти за належну частку у спірній квартирі, він не буде мати до них притензій щодо користування цією квартирою.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірною вкартирою, так як за його позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають у цій кватирі.

Крім того, суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо періодичного ночування у цій квартирі, оскільки не підтверджують, що така поява у квартирі мала місці протягом шести місяців починаючи з квітня 2015 року.

Також суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що ним сплачуються комунальні послуги за користування квартирою та встановлення домофону до спірної квартири, так як такі дії мали місце після шести місяців не проживання у спірній квариті без поважних причин.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що задовольнняючи позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і визнанаючи ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно застосував вимоги ст.ст.71,72 ЖК України, та з дотримання вимог ст. 76,77,81, ЦПК України дійшов вірного висновку щодо задоволення зустрічного позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня іі прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 18 вересня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський