судді Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М. на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 263/4637/18 (провадження № 14-126цс20)
за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - ГУ МВС України в Донецькій області), Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області (далі - Маріупольське МУ ГУ МВС України в Донецькій області), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника під час виконання ним трудових обов`язків,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у складі судді Зайцевої С. А.
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь 1 000 000 грн як відшкодування завданої моральної шкоди.
Позов обгрунтовано тим, що 21 жовтня 1996 року її єдиного сина - ОСОБА_2 (далі - син позивача) - прийняли на службу до органів МВС України. Станом на травень 2014 року син позивача мав спеціальне звання прапорщика міліції та працював на посаді молодшого інспектора зв`язку батальйону патрульної служби Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області; робоче місце сина позивача знаходилось у першому корпусі адміністративної будівлі Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області за адресою: м. Маріуполь, вул. Георгіївська, 63 (далі - адмінбудівля); 08 травня 2014 року син позивача заступив на добове чергування за посадою помічника оперативного чергового в адмінбудівлі; робоча зміна мала тривати до 09:00 ранку наступного дня; ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно з 09:00 до 10:00 в адмінбудівлі почалась перестрілка, яку надалі органи досудового розслідування кваліфікували як терористичний акт. Внаслідок останнього син позивача отримав вогнепальне кульове поранення. Декілька годин він перебував у напівпритомному стані в кабінеті «Сектор інформаційних технологій» на третьому поверсі адмінбудівлі, потребуючи невідкладної медичної допомоги. Близько 13:40 його доставили до лікарні, де він помер цього ж дня від отриманого поранення.
Моральні страждання позивач обґрунтовує глибиною горя та душевного болю, який вона пережила через смерть сина. Досі позивач не може відійти від отриманої внаслідок цього психологічної травми та змиритись зі смертю сина. Його втрата позбавила позивача матеріальної та моральної підтримки. Враховуючи це, а також неможливість відновлення попереднього стану, позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн, що відповідає характеру та глибині її моральних страждань.
27 березня 2019 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області рішенням відмовив у задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд не має сумнівів у тому, що позивачу заподіяні моральні страждання через загибель єдиного сина внаслідок озброєного нападу на адмінбудівлю Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області ІНФОРМАЦІЯ_1; ця загибель є глибоким горем і, безперечно, спричинила позивачу душевні страждання, психологічні переживання, оскільки втрата рідної людини є найбільшою немайновою втратою, яку не можна жодним чином відновити; загальним принципом покладення на особу чи державу цивільно-правової відповідальності, зокрема з відшкодування моральної шкоди, є наявність всіх складових цивільного правопорушення.

Обґрунтовуючи вину відповідачів у загибелі її сина, позивач вказала на грубе порушення вимог статті 153 Кодексу законів про працю України, статей 6 і 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до яких на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні та нешкідливі умови праці, відповідальність за забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. На переконання позивача, її син не був ознайомлений з планом оборони адмінбудівлі Маріупольського МУ ГУ МВС України, не мав достатньої кількості зброї та засобів індивідуального захисту, був переміщений на посаду помічника оперативного чергового без підготовки до такої діяльності. Однак немає належних доказів, які б об`єктивно підтверджували обґрунтованість таких тверджень позивача.

Перебування сина позивача в адмінбудівлі Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області ІНФОРМАЦІЯ_1 було зумовлене виконанням ним його посадових обов`язків, а загибель під час такого виконання не має прямого зв`язку з будь-якими діями (бездіяльністю) роботодавця, а тому не підтверджує наявність вини Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області у загибелі сина позивача.

24 вересня 2019 року позивач подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій просила його скасувати й ухвалити нове рішення - про задоволення позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що вона не подала апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду першої інстанції, оскільки не мала коштів для оплати послуг обраного нею адвоката для підготовки апеляційної скарги; проживає одна та не має родичів, які би могли надати їй матеріальну допомогу; розмір її пенсії станом на квітень 2019 року складав 2 281,57 грн (з липня 2019 року - 2 547,40 грн), а інші доходи у неї відсутні.

У грудні 2018 року позивача позбавили субсидії.

З огляду на складність справи, відсутність у позивача спеціальної освіти та навичок роботи з комп`ютером, вона не могла скласти апеляційну скаргу без допомоги обраного нею адвоката.

Позивач як потерпіла також бере участь у багаторічному розгляді судом першої інстанції справи № 264/1688/15-к; після судових засідань у тій справі в позивача взагалі зникає бажання звертатися до судів.

27 вересня 2019 року суддя Донецького апеляційного суду постановив ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху з тих підстав, що повний текст рішення суду першої інстанції підготовлений 05 квітня 2019 року; його копію позивач особисто отримала 11 квітня 2019 року і цього дня ознайомилася з матеріалами справи; апеляційну скаргу подала до суду апеляційної інстанції 24 вересня 2019 року, тобто майже через 6 місяців; відповідно до договору про надання правової допомоги від 11 травня 2018 року, який вона уклала з адвокатом Остапенком Андрієм Ігоровичем і який діє до 31 грудня 2019 року (далі - договір), адвокат безкоштовно надає правову допомогу з представництва та захисту інтересів позивача в Жовтневому районному суді м. Маріуполя Донецької області, Апеляційному суді Донецької області, Верховному Суді, органах державної виконавчої служби в цивільній справі за позовом позивача про відшкодування моральної шкоди.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не можна визнати поважними, оскільки вони не підтверджують існування об`єктивних та непереборних труднощів для своєчасного подання апеляційної скарги у межах встановленого процесуального строку.

На усунення недоліків апеляційної скарги, 04 жовтня 2019 року позивач подала до апеляційного суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Заява обгрунтована тим, що апеляційну скаргу не подала протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, оскільки не мала коштів, щоб оплатити послуги з підготовки такої скарги обраним адвокатом. 11 травня 2018 року позивач уклала з адвокатом договір, у пункті 3.1 якого дійсно вказано про те, що правова допомога надається їй безкоштовно. Проте 30 січня 2019 року сторони уклали додаткову угоду до договору та внесли зміни до пункту 3.1 договору, виклавши його у новій редакції, що передбачає встановлення фіксованого розміру гонорару адвоката (зокрема, вартість складання апеляційної скарги становить 3 000 грн, участі в судовому засіданні - 500 грн). Копію цієї додаткової угоди не долучали до матеріалів справи, оскільки вона стосувалася виключно гонорару адвоката та не впливала на обсяг повноважень представника, строк дії договору й інші обставини, які мають процесуальне значення. Вказувала на те, що обраний нею адвокат не працює і не працював у системі безоплатної правової допомоги (держава не оплачувала та не оплачує його роботу); він спершу надавав правову допомогу позивачці на умовах pro bono (безкоштовно) через особливий характер її питання (загибель сина) та через дружні відносини, які існують між ними. З огляду на складність справи, відсутність у позивача спеціальної освіти та навичок роботи з комп`ютером вона не могла скласти апеляційну скаргу без допомоги обраного нею адвоката. Але, починаючи з березня 2019 року, не мала можливості сплачувати за його послуги, зокрема з підготовки апеляційної скарги, насамперед через зростання тарифів на комунальні послуги та через позбавлення позивача субсидії.

Крім того, вказувала, що вона як потерпіла бере участь у справі № 264/1688/15-к, яку майже три роки розглядає суд першої інстанції. Після судових засідань у вказаній справі у неї зникає бажання звертатися до судів, а як літня людина вона має багато хронічних захворювань, що істотно впливають на здатність займатися судовими справами.

09 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд ухвалою відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції керувався тим, що згідно з договором і копією ордеру від 11 травня 2018 року немає будь-яких застережень і обмежень щодо представництва адвокатом інтересів позивача. Отже, адвокат не мав перешкод у підготовці апеляційної скарги. Добросовісність учасників судового процесу полягає, зокрема, у тому, щоби, будучи обізнаними із судовими процедурами, правами й обов`язками, правилами поведінки, виконувати відповідні норми. Інша поведінка за певних обставин може означати зловживання особою її процесуальними правами.

Неподання апеляційної скарги впродовж майже 6 місяців після отримання копії рішення суду й ознайомлення з матеріалами справи підтверджує недобросовісну поведінку як особи, яка подала таку скаргу, так і її представника, який має достатній життєвий і професійний досвід, знання у сфері права, а тому повинен був знати про встановлений процесуальним законодавством строк для апеляційного оскарження. А тому дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки у заяві, поданій на виконання вимог ухвали суду про усунення недоліків, позивач не навела поважних причин пропуску такого строку, які могли би підтверджувати наявність непереборних обставин неподання апеляційної скарги у передбачений процесуальним законом строк і виправдати пропуск останнього.

У листопаді 2019 року позивач подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу для вирішення питання про відкриття провадження до суду апеляційної інстанції. Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції всупереч частині третій статті 354 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не поновив позивачу строк на апеляційне оскарження за наявності поважних для цього причин; порушуючи вимоги статей 357 і 358 ЦПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскаржене рішення ухвалив неповноважний склад суду - суддя-доповідач одноособово, - тоді як ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження апеляційний суд мав постановити колегіально.

22 листопада 2019 року суддя Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження.

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ГУ МВС України в Донецькій області на касаційну скаргу. Згідно з цим відзивом суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки причини пропуску строку є неповажними.

Того ж місяця до Верховного Суду надійшов відзив Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області на касаційну скаргу, у якому посилалися на те, що оскаржене судове рішення є законним і обґрунтованим, а касаційна скарга - безпідставною.

27 липня 2020 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалою призначила справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

05 серпня 2020 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалою передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду через необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року у справі № 815/3687/17.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що відповідно до частини третьої статті 34 ЦПК України (частини третьої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)) колегія у складі трьох суддів суду апеляційної інстанції переглядає в апеляційному порядку рішення судів першої інстанції по суті, тоді як інші питання апеляційного провадження, визначені параграфом 2 глави 1 розділу V ЦПК України (параграфом 2 глави 1 розділу III КАС України «Відкриття апеляційного провадження»), одноособово вирішує суд апеляційної інстанції у складі судді відповідного суду (судді-доповідача у справі).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивувала ухвалу з огляду на таке: припис частини третьої статті 34 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що колегія суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів переглядає в апеляційному порядку рішення судів першої інстанції по суті відповідно до параграфу 3 глави 1 розділу V ЦПК України «Апеляційний розгляд». Інші питання апеляційного провадження, визначені параграфом 2 глави 1 розділу V ЦПК України «Відкриття апеляційного провадження», одноособово вирішує суд апеляційної інстанції у складі судді відповідного суду (судді-доповідача у справі), визначеного у порядку, встановленому статтею 33 цього кодексу.

Таке тлумачення частини третьої статті 34 ЦПК України є усталеним у практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (див. постанови від 04 липня 2019 року у справі № 661/1308/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 754/11709/16-ц).

Регулювання означених процесуальних відносин у КАС України є тотожним (частина третя статті 33 КАС України, параграф 2 глави 1 розділу III КАС України «Відкриття апеляційного провадження»), однак у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 815/3687/17 колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виснувала таке: «Системний аналіз пункту 4 частини 1 статті 4 та частини 3 статті 33 КАС України дає підстави для висновку, що «судом» у розумінні цього кодексу є склад суду, визначений для розгляду і вирішення справи та/або певного процесуального питання. При цьому перегляд судових рішень в апеляційному порядку за загальним правилом здійснюється судом у складі колегії з трьох суддів. КАС України допускає прийняття судових рішень у разі колегіального розгляду справи лише суддею-доповідачем у справі, проте, в чітко визначених цим кодексом випадках. Норми пункту 4 частини 1 статті 299 КАС України передбачають підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. КАС України прямо передбачені ухвали, які на стадії апеляційного перегляду приймаються суддею-доповідачем одноособово, наприклад, ухвала про залишення апеляційної скарги без руху (частина 5 статті 298 КАС України). Натомість статтею 299 КАС України встановлено необхідність вирішення питання щодо відмови у відкритті апеляційного провадження судом апеляційної інстанції, тобто, колегією у складі трьох суддів».

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у зазначеній постанові від 06 березня 2019 року у справі № 815/3687/17 вказала, що оскаржувану ухвалу апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження суддя-доповідач постановив одноособово, чим порушив вимоги статей 4, 33 і 299 КАС України та не може вважатися «судом, встановленим законом». З огляду на вказане суд касаційної інстанції відповідно до частини першої та пункту 1 частини третьої статті 353 КАС України встановив наявність обов`язкової підстави для скасування судового рішення з направленням справи для продовження розгляду.

01 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, якою прийняла до розгляду зазначену справу та призначила її до розгляду.

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала, що наявні передбачені частиною третьою статті 403 ЦПК України підстави для прийняття справи до розгляду з метою вирішення питання необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права статті 34 ЦПК України (частини третьої статті 33 КАС України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року у справі № 815/3687/17, оскільки принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності стосовно застосування приписів, формулювання яких є тотожним у цивільному й адміністративному процесуальних законах.

З такими висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до статті 35 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) висловлюю окрему думку.

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

При цьому у частині четвертій статті 403 ЦПК України прямо зазначається, що для такої передачі необхідно: наявність подібних правовідносин у різних справах та застосування однієї і тієї ж норми права, однак відмінно від того, як вважає необхідним застосувати таку норму права касаційний суд.

У цій нормі чітко передбачено, що критеріями передачі справи на розгляд Великої Палати є наявність подібних правовідносин у різних справах та неоднакове застосування судами касаційної інстанції однієї і тієї ж норми права у цих правовідносинах.

Тобто можна зробити висновок, що різними касаційними судами має бути застосовано одна і та ж сама норма права, викладена в одному нормативному акті.

У даному випадку колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила про необхідність тлумачення щодо застосування частини третьої статті 34 ЦПК України, разом із тим вважаючи за необхідне відступити від застосування частини третьої статті 33 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 34 ЦПК України перегляд в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції здійснюється колегією суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів.

Таке тлумачення у цій частині статті стосується саме перегляду судових рішень по суті, а не питань про прийняття апеляційної скарги, які мають вирішуватися до початку розгляду, зокрема, питання про відкриття апеляційного провадження.

При тому в ухвалі Донецького апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року відсутні посилання на статтю 34 ЦПК України, оскільки питання щодо відкриття апеляційного провадження вирішено одноособово суддею у складі судді апеляційного суду.

На мою думку, в даному випадку відсутні підстави для прийняття справи № 263/4637/18 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду та для відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року у справі № 815/3687/17, оскільки в указаній постанові були застосовані норми КАС України. Порядок розгляду цивільних спорів урегульовано в іншому процесуальному законі - ЦПК України. Тому в цих двох справах, одна з яких є адміністративною, а інша - цивільною, порядок розгляду урегульовано різними процесуальними законами, а відтак застосовано й різні норми, навіть якщо вони регулюють подібні процедури.

Однак у силу вимог частини третьої статті 403 ЦПК України неможливо відступити від застосування норми одного процесуального закону, застосовуючи іншу норму іншого процесуального закону, який регулює розгляд справ у іншій юрисдикції, оскільки при розгляді цивільних справ можливість застосування інших процесуальних законів, як і при розгляді цивільних справ застосування норм КАС України, не передбачена.

Тому прийняття справи до розгляду Великої Палати Верховного Суду є сумнівними з погляду визначення належного суду.

У своїй ухвалі колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила про те, що висновок Великої Палати буде мати значний вплив на можливість перегляду певної категорії справ у касаційній інстанції, оскільки принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності стосовно застосування приписів, формулювання яких є тотожними у цивільних й адміністративному процесуальних законах щодо визначення порядку вирішення питання про відмову у відкритті апеляційного провадження судом апеляційної інстанції у складі суду (колегії), щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці.

У даному випадку колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила про необхідність тлумачення щодо застосування частини третьої статті 34 ЦПК України, оскільки таке тлумачення є усталеним у практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, разом із тим вважаючи за необхідне відступити від застосування частини третьої статті 33 КАС України, так як регулювання означених процесуальних відносин у КАС України є тотожним.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Необхідно зазначити, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Така практика є зрозумілою й обґрунтованою, оскільки можливість і підстави передачі справи на розгляд Великої Палати належать виключно відповідному касаційному суду.

Суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Більш того, спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення у 41 справі Monnell and Morris v. the United Kingdom від 2 березня 1987 року, серія A № 115, p. 22, § 56, і рішення у справі Helmers v. Sweden від 29 жовтня 1991 року, серія A № 212-A, p. 15, § 31); вимоги до прийнятності апеляції щодо суті закону мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги (рішення у справі Levages Prestations Services v. France від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45). [...]

Зміна критеріїв прийнятості справи залежно від юрисдикційності спору чи інших не передбачених процесуальним законом підстав, видається такою, що не відповідає вимогам закону.

За положеннями частини шостої статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала.

Вважаю, що в цьому випадку справу необхідно було повернути для продовження розгляду до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки підстав для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду на підставі частин третьої, п`ятої статті 403 ЦПК України не вбачається.

Суддя О. М. Ситнік