Номер провадження 2/754/559/20
Справа №754/128/19
РІШЕННЯ

Іменем України

28 квітня 2020 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Івченка В.А.

за участю представників позивача-адвоката Давиденка О.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості внаслідок невиконання договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості внаслідок невиконання договору позики.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.01.2020 відкрито провадження у цивільній справі.

31.03.2020 позивач подав до суду уточнення позовних вимог, які прийняти судом. З уточнених позовних вимог вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. У відповідності до умов договору позивач передав, а відповідач отримав у позику 15000 доларів США. Відповідач зобов`язаний був повернути суму позики до 03.10.2008, однак повернув лише частину в сумі 5537 доларів США. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01.07.2010 стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 110889,29грн та судові витрати 1229грн. На день звернення до суду, заочне рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01.07.2010 не виконане. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 526684,58грн з яких: відсотки в розмірі 284253,71грн, інфляційні витрати в розмірі 210341,38грн та три відсотки річних в розмірі 32089,49грн.

Представник позивача - адвокат Давиденка О.Л. в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 23.03.2020 до суду надійшла заява від представника позивача Давиденка О.Л. про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Ільяшов Б.М. в судові засідання не з`явились, повідомлені належним чином, про що свідчить клопотання від 21.11.2019 представника відповідача - адвоката Ільяшова Б.М. про відкладення розгляду справи. Інших відомостей, доказів, відзиву по справі від відповідача ОСОБА_2 та його представника до суду не надходило.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

03 жовтня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики.

Відповідно до договору позики від 03.04.2008 позикодавець передав, а останній прийняв грошові кошти у розмірі 15000 доларі США в борг, з терміном повернення до 03.10.2008.

Відповідач не повернув в повному обсязі суму коштів, повернув лише частину в розмірі 5537 доларів США.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01.07.2010, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 110889,29грн та судові витрати 1229грн.

20.02.2012 Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 31275326 по стягненню заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на підставі виконавчого листа від 07.02.2012, виданого Деснянським районним судом м. Києва по справі №2-2634.

02.10.2014 Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закриття виконавчого провадження №31275326 та передано до Відділу державної виконавчої служби Макарівського РУЮ в Київській області для примусового виконання рішення.

Постановою Відділу державної виконавчої служби Макарівського РУЮ в Київській області відмовлено у відкритті вищезазначеного виконавчого провадження.

Виконавчий лист від 07.02.2012, виданий Деснянським районним судом м. Києва по справі №2-2634 про стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було втрачено під час пересилки із однієї виконавчої служби до іншої.

09.11.2017 Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва задоволено заяву ОСОБА_1 та поновлено строк для пред`явлення до примусового виконання та видачу виконавчих листів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

27.12.2017 Деснянським районним судом м. Києва видано дублікат виконавчого листа.

07.09.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження.

17.09.2018 Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Судом безспірно встановлено, що відповідач по даний час вищевказане рішення суду не виконав.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян в підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України, передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Суд вважає, що до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, не може бути застосований, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Слід підкреслити, що відповідно до ст. 625 ЦК України сторони у договорі можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних, однак слід мати на увазі, що в договорі повинно бути зазначено про зміну саме процентів за порушення грошового зобов`язання.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Разом з тим слід звертати увагу, що одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України, виключає застосування ст. 625 ЦК України у тому випадку, коли ст. 536 ЦК України застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже враховуючи постанову Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15, в який зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, що узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача суму інфляції за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань згідно рішення суду за період часу з 12.07.2010 по 03.03.2020 в сумі 210341,38грн та 3 % річних в розмірі 32089,49грн.

Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції провадиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Розрахунок трьох процентів річних провадиться по формулі: сума заборгованості помножити на кількість днів прострочення та 3% і поділити на 365 днів.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги, що сума основного боргу відповідачем несплачена, а наданий розрахунок позивачем відповідає нормам закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 коштів в розмірі 242430,87грн, з яких: інфляційні витрати в розмірі 210341,38грн та три відсотки річних в розмірі 32089,49грн підлягають задоволенню. Однак стягнення з відповідача відсотки за несвоєчасне виконання зобов`язання в розмірі 284253,71грн, відповідно до статей 536 та 1048 ЦК України, на які посилався позивач не підлягає задоволенню, а тому позов підлягає задовольнити частково.

На підставі статті 141 ЦПК України, оскільки суд задовольнив позовні вимоги позивача частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам судовий збір в сумі 2424,30грн.

Керуючись статтями 525, 526, 530, 536, 610-612, 625, 1046-1048 ЦК України, статтями 2, 4, 7, 76-83, 141, 264-268, 280-282 ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості внаслідок невиконання договору позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 242430,87грн (двісті сорок дві тисячі чотириста тридцять гривень) 87 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2424,30грн.

В інших вимогах позову - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, які набрали чинності 02 квітня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ;

Повний текст рішення складено та підписано 28 квітня 2020 року.

Суддя В.В. Бабко