Справа № 450/1956/19 Провадження № 2/450/374/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2020 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Кам`янка-Бузької РДА Львівської області, про (предмет позову): надати дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд для оздоровлення та відпочинку за межі України до держави Туреччини, неповнолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у супроводі матері ОСОБА_1 у період з 01 травня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_6

суд постановив

підстава позову (позиція позивача):

15 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

В даному шлюбі у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зараз проживає з ОСОБА_1

16 листопада 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо.

З моменту розлучення відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає.

ОСОБА_1 звернулась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд з сином за кордон влітку 2019 року, проте отримала відмову.

Згодом позивачка ще декілька разів зверталась до відповідача, з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але дані прохання були залишені відповідачем без відповіді.

Згідно копії медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_5 , дитині був поставлений діагноз: аденоїдит. Лікарем було призначено лікування та рекомендовано оздоровлення в умовах морського клімату.

Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину ОСОБА_6 в державі Туреччина, для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.

Позиція відповідача:

ОСОБА_3 вказує, що час перебування малолітнього сина за межами України у період з 01 травня 2020 року по 31 серпня 2020 року достатньо значний, це може негативно вплинути на стан його здоров`я, психологічний та фізичний стан, позбавить його можливості приймати участь у житті, вихованні сина, спілкуванні з ним, виконанні його батьківських обов`язків. Відповідач вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтовані, безпідставні та передчасні, то у задоволенні таких слід відмовити. Крім того, відповідач вказав, що Турецька Республіка є учасником військового конфлікту в Сирії, тому існує загроза терактів.

Позиція третьої особи:

представник третьої особи подав клопотання про слухання без їхньої участі та покладається щодо прийняття рішення на розсуд суду.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

10.06.2019 р. ухвала суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, 10.07.2019 р. відзив на позовну заяву, 25.07.2019 р. відповідь на відзив на позовну заяву, 12.08.2019 р. заява про зміну предмету позову, 30.08.2019 р. відзив на заяву про зміну предмету позову.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

15 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 49. У шлюбі у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зараз проживає з ОСОБА_1 16 листопада 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Згідно копії медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_5 , дитині був поставлений діагноз: аденоїдит. Лікарем було призначено лікування та рекомендовано оздоровлення в умовах морського клімату ( довідка №85 від 12 липня 2019 року).

Однак, зазначаючи у позовній заяві країну, термін та мету перебування дитини за кордоном України позивач навела адресу за якою буде перебувати дитина у разі надання судом дозволу, без надання будь яких на це підтверджуючих документів, наприклад щодо бронювання такої.

Враховуючи, що час перебування за межами України у період з 01 травня 2020 року по 31 серпня 2020 року достатньо значний, це може негативно вплинути на стан здоров`я, психологічний та фізичний стан ОСОБА_6 .

До того ж суду не було надано будь-яких доказів, що мати має намір повернути дитину на територію України саме 31.08.2020 року, про що можуть свідчити авіаквитки, тощо.

Крім того, загальновідомим фактом є те, що загострився конфлікт між Туреччиною, країною, де планує позивач відпочити та пройти оздоровлення із сином, та Сирією , а саме те, що кількадесят турецьких військових загинули внаслідок авіаударів у сирійській провінції Ідліб.

Вказане, виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без підтвердження конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

З огляду на наведені висновки та обґрунтування суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки, суд відмовляє в задоволенні позову, в порядку ст.141 ЦПК України, судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Керуючись ст. 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про (предмет позову): надати дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд для оздоровлення та відпочинку за межі України до держави Туреччини, неповнолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у супроводі матері ОСОБА_1 у період з 01 травня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 ; Служба у справах дітей Камянка-Бузької РДА Львівської області, м. Кам`янка-Бузька, вул. Незалежності, 27, Львівська область.

Повний текст рішення складено 10.03.2020 року.

СуддяЄ. О. Данилів