ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 689/70/20
Провадження № 22-ц/4820/690/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання - Чебан О.М.,

за участю прокурора, представника Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Демчишина Миколи Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 15 січня 2020 року, суддя Шевчик О.М., у справі за заявою директора Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 без його усвідомленої згоди,

встановив :

У січні 2020 року директор Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради, (далі - медичний заклад), звернувся в суд із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви було зазначено, що 10.01.2020 року ОСОБА_1 був доставлений до медичного закладу в супроводі швидкої допомоги.

Комісією лікарів-психіатрів ХОПЛ № 1 було виявлено у ОСОБА_1 важкий психічний розлад (параноїдна шизофренія) у зв`язку з чим була встановлена необхідність його госпіталізації. Важкий психічний розлад ОСОБА_1 проявлявся у неодноразовому побитті батька, безпідставному виклику швидкої допомоги та працівників поліції, написанні заяв про його переслідування батьками, вчинення ними крадіжки його особистих речей, скаргах незнайомим особам на те, що його переслідують незнайомці, неадекватній поведінці під час поїздки у потязі, звинувачення пасажирів у вчиненні крадіжки його особистих речей, намаганнях провести обшуки особистих речей пасажирів потягу тощо.

Вказаний розлад відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» є підставою для примусової госпіталізації ОСОБА_1 у зв`язку з небезпекою для себе та оточуючих.

У зв`язку з відсутністю усвідомленої згоди ОСОБА_1 через наявність у нього важкого психічного розладу директор медичного закладу просив суд ухвалити рішення про його примусову госпіталізацію терміном до трьох місяців.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 15.01.2020 року заяву задоволено. ОСОБА_1 госпіталізовано у Комунальне некомерційне підприємство «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради у примусовому порядку терміном до трьох місяців.

В апеляційній скарзі адвокат Демчишин М.В. в інтересах ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування скарги зазначив, що під час розгляду заяви в суді першої інстанції не приймав участі представник медичного закладу, а лише лікар-психіатр без документів, які б підтвердили її повноваження як представника заявника. Крім того, справа не містить достатніх доказів на підтвердження необхідності виключно стаціонарного а не амбулаторного лікування ОСОБА_1 та саме на строк не менше трьох місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, навів обґрунтування на підтвердження своїх доводів.

Апелянт та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Адвокат в письмовій заяві просив розгляд справи провести без його участі.

Представник медичного закладу та прокурор в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду першої інстанції.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що10.01.2020 року ОСОБА_1 в супроводі швидкої допомоги доставлено в медичний заклад та 11.01.2020 року діагностовано параноїдну шизофренію, яка є тяжким захворюванням, що створює небезпеку для хворого та оточуючих, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів Хмельницького обласного закладу з надання психіатричної допомоги.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_1 у зв`язку із захворюванням на параноїдну шизофренію, що створює небезпеку для нього та оточуючих, потребує госпіталізації в психіатричний стаціонар в примусовому порядку (неодноразово бив батька, заподіяв травму ноги, бризкав йому аерозолем в очі, неодноразово безпідставно викликав поліцію та швидку медичну допомогу, звертався із заявами про його переслідування з боку батьків та сторонніх осіб, скаржився на побиття батьками, отримав значну кількість грошових кредитів, вдома палив пластикові трубочки, зачинившись в туалеті, на зауваження не реагував, в потязі бігав по вагонах, нібито відшуковуючи свої речі, намагався обшукати особисті речі сторонніх осіб тощо).

В червні 2018 року ОСОБА_1 проходив курс лікування у медичному закладі у зв`язку з психічним розладом, однак після виписки додому перебіг хвороби ускладнився, що призвело до постановлення діагнозу «параноїдна шизофренія».

Задовольняючи заяву суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 у зв`язку з захворюванням на шизофренію становить небезпеку для себе та оточуючих, а тому він підлягає примусовій госпіталізації до лікувального закладу терміном до трьох місяців. Про небезпеку для себе та оточуючих, на думку суду, свідчили факти, встановлені комісією лікарів-психіатрів, дані медичної карти стаціонарного хворого, показання свідків.

Висновок суду слід визнати обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п.п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07).

У пункті 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи.

З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до статей 14-16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Законом України «Про психіатричну допомогу» закріплена презумпція психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (стаття 3).

Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допокине буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом.

Положеннями статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

У заяві прогоспіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку було зазначено, що у ОСОБА_1 наявний «важкий психічний розлад».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію суд виходив з доведеності обставин, які зазначені в заяві щодо необхідності госпіталізації ОСОБА_1 на термін не менше трьох місяців.

Крім висновку комісії лікарів-психіатрів та даних медичної карти стаціонарного хворого доказами необхідності госпіталізації ОСОБА_1 є також показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4, які в судовому засіданні підтвердили погіршення психічного стану ОСОБА_1 , його схильність до проявів насильства по відношенню до інших осіб, неврівноваженої поведінки, неадекватне сприйняття та реакцію на оточуюче середовище.

Посилання апелянта на порушення судом норм процесуального закону у зв`язку з тим, що розгляд справи судом першої інстанції відбувся без участі представника медичного закладу, як того вимагає ч. 2 ст. 341 ЦПК України є необґрунтованим, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, участь у судовому засіданні суду першої інстанції приймав представник КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради, лікар-психіатр відділення №16 Мельник І.А. на підставі довіреності №26/01-09 від 11.01.2020 року (а.с. 9).

Не спростовують висновків суду першої інстанції також й інші доводи апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Демчишина Миколи Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко