Єдиний унікальний номер 229/7487/19
Номер провадження 22-ц/804/1783/20
Номер провадження 22-ц/804/1783/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 березня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Панової Т.Л. у м. Дружківка, Донецької області, повний текст судового рішення складено 16 березня 2020 року) у цивільній справі №229/7487/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом №8813/ДН-ОС від 10.07.2017 року вона була звільнена з роботи з 17.07.2017 року на підставі ч. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату з компенсацією 23 днів відпустки та виплатою вихідної допомоги. У день звільнення відповідачем повний розрахунок з нею не проведено.

Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 14941,25 грн., втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 3129,39 грн., та суму винагороди за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 52,5 % від окладу за грудень, що складає 2079,52 грн.

Рішенням Дружківського міського суду від 16 березня 2020 року позовні вимоги задоволені частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за березень липень 2017 року у розмірі 16449,94 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів за період з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 2794,27грн.; в решті позову відмовлено; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь державного бюджету судові витрати 620,25 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 16449,94 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у розмірі 2794,27 грн. та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовної заяви в цій частині. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; не дослідження судом всіх доказів наданих відповідачем у справі.

Зокрема відповідач зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав встановленим факт звільнення позивача у зв`язку із скороченням на підставі наказу №8813ДН-ЩС від 17.07.2017 року, оскільки останній відсутній у матеріалах справи.

Також на думку позивача суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що факт нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з березня по липень 2017 року є встановленим та суми нарахованої але не виплаченої заробітної плати є підтвердженими розрахунковими листками за вказаний період. Вважає, що зазначені докази є недостовірними та неналежними, бо носять сумнівне походження, створені в незаконний спосіб, а також не відповідають вимогам в оформленні, які передбачені ДСТУ 4163-2003 щодо завірення копії документів та наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року №1000/5, постанови КМУ від 26.09.2001 р. №1266, щодо обов`язкових реквізитів.

Крім того звертає увагу, що сам по собі факт звільнення позивача 17.07.2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки заробітні плата це винагорода, яка виплачується працівникові за фактично виконану ним роботу. У свою чергу відповідно до наказу Держкомстату України від 05.12.2008 року №489 документом який відображає фактично відпрацьований час на підприємствах, установах та організаціях є табель обліку робочого часу, який не було надано позивачем на підтвердження своїх позовних вимог. При цьому з 16.03.2017 року до відповідача із виробничого підрозділу на якому працювала ОСОБА_1 не надходили первинні документи обліку робочого часу для нарахування та виплати заробітної плати за спірний період.

Вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо розміру його заборгованості із заробітної плати перед позивачем, оскільки не надав належної оцінки наданим відповідачем довідці від 10.02.2020 року №344/2 про доходи позивача за спірний період, довідці-розрахунку оплати середньої зарплати від 11.02.2020 року №350/3, а також не повно дослідив індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5 надані Костянтинівсько-Дружківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України. Зазначені документи на його думку свідчать про відсутність фактичного нарахування заробітної плати за період з квітня по липень 2017 року.

Зазначає, що Наказ «Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» №899-Н від 26.06.2017 року не є розпорядчим документом на підставі якого відповідач в обов`язковому порядку повинен провести із позивачем остаточні розрахунки по заробітній платі за спірний період. Звертає увагу, що здійснення остаточного розрахунку із працівниками зазначених дирекцій має місце тільки у випадку надання до робочої комісії регіональної філії «Донецька залізниця» визначених у додатку №1 вказаного вище наказу документів. Однак позивач не надав комісії всіх документів зазначених у додатку та не довів суду першої інстанції зворотнього.

На думку відповідача судом першої інстанції помилково не застосовано до вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати положення, викладені у висновку торгово-промислової палати України №126/2/21/10,2 від 16.01.2018 року та не враховано того, що відповідач фактично відсутній за місцем ведення господарської діяльності у м. Ясинувата через захоплення невідомими особами виробничих потужностей у цьому місці у зв`язку із чим порушено кримінальне провадження №0000286 за ознаками ст. 341 КК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 20150,16 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала із відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.

Згідно наказу №8813/ДН-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади електромеханіка дільниці ІІ групи бригади з технічного обслуговування телеграфного зв`язку Лінійно-виробничої дільниці зв`язку Ясинувата виробничого підрозділу «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 17.07.2017 року з виплатою вихідної допомоги та компенсації за 23 днів відпустки, про що у трудовій книжці також зроблено відповідний запис (а.с.13, 14).

В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм) відповідно до яких нарахована позивачу заробітна плата за березень 2017 року становить 4574,65грн., за квітень 2017 року нараховано 1769,65 грн., за травень 2017 року нараховано 676,69 грн., за червень 2017 року нараховано 845,88грн., за липень 2017 року - нараховано10853,04 грн., в тому числі вихідна допомога в сумі 5550,76грн. та компенсація за 23 дні відпустки в сумі 4632,20 грн. (а.с.16-20).

Правильність нарахованої суми заробітної плати за березень 2017 року підтверджується долученими до матеріалів справи даними, що містять індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-5.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримала повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі та обґрунтовано стягнув на користь позивача суму заборгованості з урахуванням компенсації за 23 дні відпустки і вихідної допомоги, та врахував виплату позивачу частини заробітної плата за березень 2017 року.

Також суд першої інстанції у зв`язку із невиплатою заборгованості позивачці на момент ухвалення рішення і враховуючи те, що затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, прийшов до висновку про те, що вимоги позивачки про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів, трудової книжки. Зазначені розрахунки та докази нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем в підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року надані копії розрахунку заробітної плати (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

Із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої.

При цьому згідно копії наказу начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, підтверджується, що у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, актові зали, кабінети технічного навчання; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с.21-22).

Відповідно до копії наказу № 645-Н3-1 від 28.04.2017 року «Про деякі питання діяльності регіональної філії «Донецька залізниця», керівництвом Регіональної філії «Донецька залізниця» було прийнято рішення про вилучення зі складу філії з 17.07.2017 року структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та підпорядкованих виробничих підрозділів згідно з наведеним переліком, також прийнято рішення про скорочення штату працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» та підпорядкованих ним виробничих підрозділів з 17.07.2017 року, начальникам дирекцій залізничних перевезень було доручено, зокрема, провести процедуру вивільнення працівників відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.23-25).

Крім того, дані в табуляграмах за грудень 2016 та березень 2017 року, виданих ВП ШЧ Ясинувата СП «ДДЗП» філії «Дон.зал» ПАТ «Українська залізниця», а саме дані щодо нарахованої ОСОБА_1 суми заробітної плати, співпадають з відомостями Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 14.02.2020 року в частині суми заробітку для нарахування пенсії. (а.с.64-65)

Заробітна плата, нарахована ОСОБА_1 за березень 2017 року у розмірі 4574,65 грн., до якої входить як оплата почасової роботи у загальному порядку, так і оплата за час простою у березні 2017 року, у повній мірі співпадає з відомостями Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в частині суми заробітку для нарахування пенсії за березень 2017 року, де зазначено, що це нарахування за 31 трудовий день.

Також слід зазначити, що витребувані судом першої інстанції індивідуальні відомості про застраховану особу, що надійшли на адресу суду першої інстанції підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення виконував свої трудові обов`язки.

Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці`табель обліку використання робочого часу це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не надано.

Доводи відповідача щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги).

З долучених до матеріалів справи довідки про доходи №344/2 від 10.02.2020 року та копії видаткового касового ордеру №2076 від 18 вересня 2017 року вбачається, що позивачу за березень 2017 року нарахована заробітна плата у розмірі 2 269,97 грн. та виплачена у розмірі 1 805,04 грн., про що свідчить особистий підпис позивача у зазначеному ордері.

Вказані виплати були правильно враховані судом першої інстанції при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню на корись позивача.

Також ґрунтується на положеннях Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, слід зазначити наступне.

Надана позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми) були видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).

Також слід зазначити, що надані позивачем докази підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивачка виконувала свої трудові обов`язки.

Відповідач не надав документального підтвердження щодо втрати документації у разі її знаходження на непідконтрольній території та неможливості її поновлення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року слід зазначити наступне.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наданий до суду першої інстанції науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Крім того, заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП) та вихідна допомога при звільненні (ст. 44 КЗпП) не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 20 150,16 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: