ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 635/8195/16-ц

провадження № 22-ц/818/3812/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2020 року в складі судді Савченка Д.М.,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням уточнень, просив вселити його до квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що з 21 жовтня 2016 року він є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 21 жовтня 2016 року на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02 листопада 2009 року, договору про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер 32007272 від 24 жовтня 2016 року 13:14:31, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна. Відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні даним житлом.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 275 грн 60 коп. з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником вищезазначеної квартири, відповідачі перешкоджають йому користуватися спірним майном, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

12 червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 скасовано. Оскільки позивач не є власником квартири, відсутні підстави для його вселення в житлове приміщення.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 02 листопада 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальникам, а позичальники -прийняли солідарно валютні цінності в натурі на суму 26000 доларів США, які зобов`язуються солідарно повернути позикодавцю до 02 листопада 2010 року у порядку та строки, встановлені договором.

05 листопада 2010 року між ОСОБА_4 та відповідачами укладено додатковий договір № 1 яким змінено умови договору позики від 02 листопада 2019 року в частині розміру позики та строку її повернення.

02 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 02 листопада 2009 року в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

02 червня 2016 року за договором відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя) від 02 листопада 2009 року, посвідченим Широковою Вікторією Анатоліївною, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 02 листопада 2009 року за реєстровим № 4333, ОСОБА_4 відступив на користь ОСОБА_1 право вимоги за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на 21 жовтня 2016 року на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02 листопада 2009 року, договору про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер 32007272 від 24 жовтня 2016 року 13:14:31, приватний нотаріус Стрельченко О.В.

Постановою Верховного суду від 01 квітня 2020 року скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32007272 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору задоволення вимог іпотекодержателя від 02 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 24 червня 20016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною Вікторією Михайлівною.

Вищезазначені відомості 15 червня 2020 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з вищезазначеного та враховуючи, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано у судовому порядку, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про усунення йому перешкод у користуванні майном шляхом вселення у спірну квартиру.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти перший, четвертий частини першої статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджено, а саме за подачу апеляційної скарги - в розмірі 826,80 грн ( том 2 а с. 153 ).

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, судовий збір в розмірі 826,80 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2020 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 826,80 грн (вісімсот двадцять шість гривень 80 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина