Номер провадження 2/754/3658/20
Справа №754/96/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.01.2014 року між сторонами був укладений Договір позики, відповідно до якого позивачка передала відповідачці грошові кошти у розмірі 136000, 00 доларів США, а відповідачка за першою вимогою або у строк до 15.12.2019 року зобов`язувалася вказані кошти повернути. Крім того, 18.12.2018 року між сторонами був укладений Договір позики, відповідно до якого позивачка передала відповідачці грошові кошти у розмірі 30750, 00 доларів США, а відповідачка за першою вимогою або у строк до 15.12.2019 року зобов`язувалася вказані кошти повернути. Але грошові кошти відповідачкою у встановлений строк повернуто не було. У зв"язку з невиконанням відповідачкою грошових зобов"язань вона повинна сплатити позивачці 3 % річних за прострочення виконання зобов"язань. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачки на її користь заборгованість борг за договором позики від 18.01.2014 року у розмірі 3167440, 00 грн., 3 % річних у розмірі 13413, 69 грн., борг за договором позики від 18.12.2018 року у розмірі 716167, 50 грн., 3 % річних у розмірі 3032, 87 грн.; витрати на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що, дійсно, відповідачка укладала з позивачкою договори позики, грошові кошти не повернула, а тому не заперечує проти стягнення з неї основного боргу за договорами позики у повному обсязі. При цьому представник зазначив, що підстав для стягнення 3 % річних за обома договорами немає, оскільки їх умовами не було передбачено відсотків за користування грошовими коштами. На підставі викладеного представник відповідачки просить позовні вимоги задовольнити частково.

Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 18.01.2014 року між позивачкою ОСОБА_3 , з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_4 , з другої сторони, був укладений Договір позики.

Відповідно до умов Договору позики позивачка передала відповідачці грошові кошти у розмірі 136000, 00 доларів США, при цьому відповідачка зобов`язувалася повернути вказані кошти за першою вимогою або до 15.12.2019 року.

Крім того, 15.12.2018 року між позивачкою ОСОБА_3 , з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_4 , з другої сторони, був укладений Договір позики.

Відповідно до умов Договору позики позивачка передала відповідачці грошові кошти у розмірі 30750, 00 доларів США, при цьому відповідачка зобов`язувалася повернути вказані кошти за першою вимогою або до 15.12.2019 року.

На момент звернення позивачки до суду відповідачка грошові кошти за обома договорами позики не повернула.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Сторонами у зобов"язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов"язаний виконати свій обов"язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов"язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як це передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Як вбачається з Договору позики від 18.01.2014 року, грошові кошти у розмірі 136000, 00 доларів США відповідачка зобов`язувалася повернути за першою вимогою або у строк до 15.12.2019 року, але до цього часу гроші у повному обсязі не повернула.

Крім того, з Договору позики від 15.12.2018 року вбачається, що грошові кошти у розмірі 30750, 00 доларів США відповідачка зобов`язувалася повернути за першою вимогою або у строк до 15.12.2019 року, але до цього часу гроші у повному обсязі не повернула.

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_4 добровільно не виконує прийняті на себе зобов?язання за Договорами позики, у зазначений у договорах строк не повернула, а тому сума основного боргу у розмірі 136000, 00 доларів США, що еквівалентно 3167440, 00 грн., а також у розмірі 30750, 00 доларів США, що еквівалентно 716167, 50 грн., відповідно підлягають стягненню з відповідачки у судовому порядку у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних, то судом встановлено наступне.

Статтею 1052 ЦК України передбачено, що у разі невиконання позичальником обов"язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов"язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено при розгляді справи, договорами позики від 18.01.2014 року та від 15.12.2018 року не було визначено розмір процентів, який відповідачка повинна сплатити за користування грошовими коштами.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов"язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачкою, 3 % річних за прострочення виконання зобов"язань за договором від 18.01.2014 року становить 13413, 69 грн., а за договором від 15.12.2018 року - 3032, 87 грн.

З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд вважає, що вказані 3 % річних підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки.

Що стосується заперечень представника відповідача про нараховані відсотки, то суд їх до уваги не приймає, оскільки вони суперечать вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів за невиконання Договорів позики, а тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, 26.12.2019 року між позивачкою ОСОБА_3 та адвокатом Пльоткою П.Ю. був укладений Договір № 26/12-2019 про надання юридичної допомоги.

Відповідно до п. 4.1 Договору за надання юридичних послуг за вказаним договором клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар, що попередньо обумовлений сторонами.

Позивачка просить суд стягнути з відповідачки на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Але слід зазначити, що жодних доказів на підтвердження того, що саме така сума складає вартість правничої допомоги, а також, що вона була обумовлена сторонами, суду надано не було.

Крім того, позивачкою не надано суду доказів на підтвердження сплати вказаної суми на рахунок адвоката, а останнім, у свою чергу, не надано акт виконаних робіт та розрахунок витрат, що унеможливлює перевірити відповідність вказаної суми наданим послугам.

З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 9605, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 509, 510, 525, 526, 527, 625, 1046, 1048, 1050, 1052 Цивільного кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за Договором позики від 18.01.2014 року у розмірі 3167440, 00 грн., 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 13413, 69 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за Договором позики від 15.12.2019 року у розмірі 716167, 50 грн., 3 % річних від простроченої заборгованості у розмірі 3032, 87 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 9605, 00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідачка - ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 24 квітня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська