Номер провадження: 22-ц/813/1528/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженніцивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дівіної Алли Альбертівни в інтересах Одеського національного медичного університету на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2019 року по справі за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, -

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2018 року Одеський національний медичний університет звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання.

В обґрунтування позову зазначено, що 03 липня 2008 року відповідач ОСОБА_1 вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала угоду №153 про навчання за кошти державного бюджету із метою отримання вищої навчальної освіти. У червні 2014 року відповідач закінчила навчальний заклад та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до комунального закладу «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Проте, відповідачка до проходження інтернатури за направленням на роботу №101 від 02 березня 2014 року до комунального закладу не прибула.

13 квітня 2017 року деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного університету на адресу випускниці було направлено лист із вимогою термінового повідомлення прибуття на роботу, місця працевлаштування, проте відповіді від відповідачки отримано так і не було. Посилаючись на те, що вищим навчальним закладом умови угоди №153 від 03.07.2008р. були виконані у повному обсязі: відповідачка пройшла повний курс навчання за державні кошти; отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти державного бюджету, проте відповідач у порушення вищенаведених умов договору, із часу закінчення навчального закладу до місця проходження інтернатури та подальшого працевлаштування у встановленій термін не прибула.

Таким чином, посилаючись на вищевикладені обставини, а також на вимоги ст. ст. 526, 610, 623 ЦК України, Одеський національний медичний університет просить суд стягнути з відповідачка ОСОБА_1 витрати, пов`язані з її утриманням у навчальному закладі, а саме витрати на навчання за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 62 193 гривень, суму виплаченої стипендії за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 39 667,90 гривень та судовий збір у розмірі 1 841 гривень.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2019 року позов Одеського національного медичного університету задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського національного медичного університету витрати на навчання за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 62 193 гривень та судовий збір у розмірі 1 123,93 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі Одеський національний медичний університет просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

27 січня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву в якій просить залишити без змін заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2019 року, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 06 травня 2020 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 липня 2008 року ОСОБА_1 вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «Лікувальна справа» та підписала угоду №153 про навчання за кошти державного бюджету із метою отримання вищої навчальної освіти.

У червні 2014 року відповідачка закінчила навчальний заклад та отримала диплом спеціаліста від 30 червня 2014 року за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікар.

Відповідачка була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до комунального закладу «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря.

Проте, ОСОБА_1 для проходження інтернатури за направленням на роботу №101 від 02.03.2014р. до комунального закладу «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» не прибула, що підтверджується листом головного лікаря КУ «Балтський центр ПМСД» від 25.08.2016р. №229.

13 квітня 2017 року деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного університету випускниці було направлено лист №07-31/90 від 13.04.2017р. із вимогою термінового повідомлення про прибуття на роботу, місця працевлаштування, проте відповіді від відповідачки ОСОБА_1 отримано не було.

У відповідності до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, одним з таких наслідків є відшкодування збитків.

Так, згідно розділу 2 Угоди №153 від 03 липня 2008 року, відповідачка ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я та відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. У разі відмови випускник повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання (а. с. 10).

Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем, відповідає вимогам ЦК України щодо свободи договору (ст. 3, 627 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 , закінчивши навчання на бюджетній формі в Одеському національному медичному університеті, за місцем направлення для проходження інтернатури до комунального закладу «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря не прибула.

Отже, ОСОБА_1 , не було дотримано вимог законодавства України та угоди №153 від 03 липня 2008 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пунктів 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком №1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, ( у тому числі на час укладення угоди №153 від 03 липня 2008 року), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням».

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати.

Таким чином, Одеським національним медичним університетом угода №153 від 03 липня 2008 року виконана у повному обсязі: відповідачка ОСОБА_1 пройшла повний курс навчання в ОНМедУ за державний кошт, не сплачуючи за навчання власні грошові кошти, отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти бюджету. У свою чергу, відповідач умови договору не виконала, з часу закінчення не відпрацювала три роки.

Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо доведеності позовних вимог в частині стягнення витрат на навчання

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність вимог позивача в частині стягнення із відповідача отриманої стипендії в розмірі 39 667,90 гривень, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 6 ст. 64 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) особи, які успішно навчаються у вищих навчальних закладах державної або комунальної форми власності за денною (очною) формою навчання за кошти державного або місцевого бюджету, забезпечуються стипендіями. Порядок призначення і виплати стипендій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Тлумачення частини шостої статті 64 Закону України «Про вищу освіту» свідчить, що право на стипендію виникає через наявність в особи певних особистих «якостей», зокрема успішного навчання.

Оскільки забезпечення стипендією відбувається внаслідок наявності в особи певних особистих «якостей» і угодою №153 від 03 липня 2008 року, укладеної між Одеським національним медичним університетом та ОСОБА_1 не передбачено обов`язку відшкодовувати отриману стипендію у разі порушення умов угоди, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 39 667,90 гривень отриманої стипендії.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №545/499/17.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2019 року є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі немає.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дівіної Алли Альбертівни в інтересах Одеського національного медичного університету залишити без задоволення, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 06 травня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дрішлюк