Ухвала

27 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 761/11214/19

провадження № 61-3376ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Мультимедійна платформа іномовлення України», третя особа - Генеральний директор Державного підприємства «Мультимедійна платформа іномовлення України» Березовська Людмила Володимирівна про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у вказаній вище справі, яку ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2020 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: заявнику необхідно було подати виправлену редакцію касаційної скарги, в якій однозначно визначити обґрунтовані підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

31 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду на виконання вимог ухвали уточнену касаційну скаргу відповідно до кількості учасників справи, в якій зазначила підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме судами неправильно було застосовано частини другу, третю та четверту статті 32, частину третю статті 40, частину другу статті 147 КЗпП України, а також не застосовано частини першу та другу статті 235 КЗпП України, статті 4-5, 7 та 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року; постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, а саме: частини третьої статті 12, частини першої статті 81, частини першої та другої статті 83, частини першої, другої та третьої статті 89, статті 128 ЦПК України.

Однак, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Верховний Суд відхиляє посилання заявника на висновок постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», адже серед підстав касаційного оскарження передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, такої підстави як не врахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Пленуму Верховного Суду України не передбачено.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи викладене вище, зазначений в ухвалі Верховного Суду від 11 березня 2020 року строк для усунення недоліків слід продовжити та повідомити про це заявника.

Керуючись статтями 127, 185, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 11 березня 2020 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настають наслідки, передбачені процесуальним законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко