Номер провадження: 22-ц/813/2007/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/17340/13-ц

Номер провадження: 22-ц/813/2007/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) Одеська міська рада, 2) ОСОБА_2 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору 1) ОСОБА_3 , 2) приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фуфаєва Ольга Ольгердовна, 3) Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, 4) Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фуфаєва Ольга Ольгердовна, Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину, заапеляційною скаргою ОСОБА_4 , діючого від імені ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Свяченої Ю.Б. о 16 годині 55 хвилині 23 травня 2017 року,

встановив:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень позову, остаточно просить: 1) визнати недійснім договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 620, площею - 43,0 кв. м., розташованого під літ «А» у будинковолодінні під АДРЕСА_1 , укладений 15 березня 2004 року між Одеською міською радою, в особі голови Приморської районної адміністрації Балана М.М., з одного боку, та ОСОБА_5 , з другого боку, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. (реєстровий №244), зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 32 неж. на сторінці № 10 за № 522; 2) застосувати правові наслідки недійсності правочину, шляхом повернення спірного приміщення горища у спільну сумісну власність ОСОБА_1 ..

Позовна заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він є співвласником квартири

АДРЕСА_2 . Відчужене горище безпосередньо знаходиться над його квартирою та є спільним неподільним майном співвласників цього будинку.

Позивач зазначає, що Одеська міська рада не мала підстав на укладання спірного договору купівлі-продажу, оскільки на момент його укладання були відсутні правовстановлюючі документи про право власності на об`єкт відчуження. Сам будинок є пам`ятником містобудування і архітектури, тому на укладання будь-яких договорів повинно також видаватись відповідне погодження органу охорони культурної спадщини, яке не надавалось (Т. 1, а. с. 2 - 3, Т. 2, а. с. 58 - 60).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 620, площею - 43,0 кв. м., розташованого під літ «А» у будинковолодінні АДРЕСА_1 , укладений 15 березня 2004 року між Одеською міською радою, в особі голови Приморської районної адміністрації Балана М.М., з одного боку, та ОСОБА_5 , з другого боку, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. (реєстровий № 244), зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 32 неж. на сторінці № 10 за № 522.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір купівлі-продажу від 15 березня 2004 року укладений без правових підстав, оскільки на момент його укладання правовстановлюючі документи на цей об`єкт та державна реєстрація права власності на нього за Одеською міською радою були відсутні. Крім того, будинок АДРЕСА_1 є пам`ятником містобудування і архітектури, тому на укладання будь-яких договорів повинно видаватись відповідне погодження органу охорони культурної спадщини, яке не видавалось (Т. 2, а. с. 245 249).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2017 року скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 620, площею - 43,0 кв. м., розташованого в літ «А» у будинковолодінні АДРЕСА_1 , укладеного 15 березня 2004 року між Одеською міською радою, в особі голови Приморської районної адміністрації Балана М. М., з одного боку, та ОСОБА_5 , з другого боку, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. (реєстровий № 244), зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 32 неж. на сторінці № 10 за № 522.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі - 253,00 грн..

Cуд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення Одеської міської ради

від 17 грудня 2003 року № 2040-XXIV та рішення виконкому Одеської міської ради від 27 вересня 1997 року №510 є чинними та ніким не оскаржені, тому посилання позивача на відсутність правовстановлюючих документів на момент укладання договору купівлі-продажу є необґрунтованими. Крім того, позивачем не надано доказів відсутності погодження із боку Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради щодо укладання спірного договору купівлі-продажу (Т. 3, а. с. 60 64).

Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року рішення апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійснім договору купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 620, площею - 43,0 кв. м., розташованого під літ «А» у будинковолодінні під АДРЕСА_1 , укладеного 15 березня 2004 року між Одеською міською радою, в особі голови Приморської районної адміністрації Балана М.М., з одного боку, та ОСОБА_5 , з другого боку, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. (реєстровий №244), зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 32 неж. на сторінці № 10 за № 522.

Вказана постанова Верховного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції не перевірив: - хто є спадкоємцями ОСОБА_5 ; - не визначився з початком перебігу позовної давності (Т. 3, а. с. 112 - 116).

При новому розгляді справи апеляційним судом встановлено, що адвокат Дімоглов О.І., діючий від імені ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі просить вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вищевказаного позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища, площею - 45,0 кв. м., по АДРЕСА_1 був укладений без правових підстав, оскільки на момент його укладання правовстановлюючі документи на цей об`єкт та державна реєстрація права власності на нього за Одеською міською радою були відсутні. Тому, дійшов висновку, що оспорюваний договір укладений з порушеннями вимог частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, а тому є недійсним. Окрім цього, судом зроблено висновок, що сам будинок АДРЕСА_1 є пам`ятником містобудування і архітектури, тому на укладання будь-яких договорів повинно також видаватись відповідне погодження органу охорони культурної спадщини, яке не надавалось.

Проте, апелянт не погоджується з такими висновками районного суду з огляду на те, що рішенням Одеської міської ради №2040-XXIV від 17.12.2003 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що розташовані в Приморському районі м. Одеси та підлягають відчуженню у 2003-2004 року» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що розташовані в Приморському районі м. Одеси та підлягають відчуженню у 2003-2004 роках (пункт 1), до якого пунктом 52 Додатку включено нежиле приміщення горища, загальною площею - 43,0 кв. м., АДРЕСА_3 адміністрацію зарахувати кошти від продажу об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, зазначених у Додатку цього рішення, до бюджету розвитку міста Одеси.

У січні 2004 року Приморська районна адміністрація видала розпорядження №14 про здійснення відчуження індивідуально визначеного майна комунальної власності у вигляді нежилого приміщення горища, загальною площею - 43,0 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 , який є власником квартири АДРЕСА_2 .

На виконання рішення Одеської міської ради №2040-XXIV від 17.12.2003 року між Одеською міською радою (Продавцем) та ОСОБА_5 (Покупцем) було укладено договір купівлі-продажу від 15.03.2004 №244, згідно з яким Продавець продав, а Покупець купив індивідуальне визначене майно комунальної власності у вигляді нежитлового приміщення горища під №620, площею - 43,0 кв. м., розташованого в літ. «А» у будинковолодінні під АДРЕСА_1 , яке належало Продавцю на підставі рішення виконкому Одеської міської ради за №510 від 27.09.1997 року, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості у реєстраційній книзі №1 на сторінці №3 за реєстровим №522, позначене у технічному паспорті, який видано Одеським МБТІ та РОН 14.01.2004 року та у довідці-характеристиці №4167 м/с, виданій Одеським МБТІ та РОН 19.01.2004 року.

Рішення Одеської міської ради №2040-XXIV від 17.12.2003 року та рішення виконкому Одеської міської ради за №510 від 27.09.1997 року є чинними та ніким не оскаржені, а отже посилання позивача на відсутність правовстановлюючих документів на момент укладання договору купівлі-продажу є необґрунтованими.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі вказує на те, що матеріали справи не містять доказів того, що будинок АДРЕСА_1 є пам`ятником містобудування і архітектури.

Також апелянт в апеляційній скарзі зазначає про необхідність застосування строків позовної давності у даній справі (Т. 3, а. с. 2 11).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в загальному порядку.

У судовому засіданні адвокат Дімоглов О.І., діючий від імені ОСОБА_3 , особисто ОСОБА_3 підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у вищевказаній постанові касаційного суду та посилаючись на необхідність застосування строків позовної давності у даній справі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції від учасників справи не надійшло.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За правилами частин 1, 2, 3, 6 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанцій у цій справі оскаржується в апеляційному порядку в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 620, площею - 43,0 кв. м., розташованого під літ «А» у будинковолодінні під АДРЕСА_1 , укладеного 15 березня 2004 року між Одеською міською радою, в особі голови Приморської районної адміністрації Балана М.М., з одного боку, та ОСОБА_5 , з другого боку, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. (реєстровий №244), зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 32 неж. на сторінці № 10 за № 522, недійснім. Тому в іншій частині законність та обґрунтованість рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам законодавства не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість вимоги позову про визнання недійсним спірного правочину.

Між тим, судом першої інстанції неправильно вирішено питання щодо застосування строку позовної давності у даній справі, що має наслідком невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення норм матеріального (ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України) права, з огляду на наступне.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 27 вересня 1994 року, виданого начальником Управління житлово-комунального господарства Кузнецовим М.С. на підставі розпорядження органу приватизації від 27 вересня 1994 року № 48112, ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_5 були співвласниками квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з реєстраційним посвідченням міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості від 13 лютого 1998 року на підставі рішення виконкому Одеської міської Ради від 27 вересня 1997 року № 510 будинковолодіння АДРЕСА_1 було зареєстровано за Одеською міською Радою в цілому.

15 березня 2004 року Одеська міська Рада в особі голови Приморської районної адміністрації Балана М.М. з одного боку та ОСОБА_5 з другого боку, уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 620, площею 43,0 кв. м., розташованого під літ «А» у будинковолодінні під АДРЕСА_1 есі, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. (реєстровий № 244), зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 32 неж. на сторінці № 10 за № 522.

У пункті 1.1 договору купівлі-продажу зазначено, що вказане приміщення належить «Продавцю» на підставі рішення виконкому Одеської міської Ради від 27 вересня 1997 року № 510, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості у реєстраційній книзі 1 на сторінці 33 за реєстровим № 522.

Згідно з пунктом 1.2 договору відчуження об`єкта комунальної власності здійснюється згідно з рішенням Одеської міської Ради від 17 грудня 2003 року № 2040-ХХІV, яке затвердило перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади, що розташовані в Приморському районі м. Одеси та підлягають відчуженню у 2003-2004 роках.

Згідно з додатком до цього рішення, до переліку таких об`єктів під № 49 включений об`єкт спору, а саме нежитлове приміщення горища загальною площею 45,0 кв. м по АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 26 квітня 2004 року ОСОБА_5 продав,

а ОСОБА_3 купила нежитлове приміщення горища під № НОМЕР_1 , площею 43,0 кв. м., розташованого під літ «А» у будинковолодінні АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 1, 5 договору купівлі-продажу від 02 листопада 2009 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 .

Апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , є правонаступником після смерті сторони спірного договору - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями спадкової справи № 89/2009 щодо майна померлого ОСОБА_5 (Т. 2, а. с. 87 121).

Між учасниками справи склалися правовідносини щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до статті 382 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У схожих обставинах Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів.

З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

На підставі частини 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї тощо) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Як зазначалось вище, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість вимоги позову про визнання недійсним спірного правочину.

Між тим, всупереч доводам наявної у матеріалах справи заяви адвоката Дімоглова О.І., діючого від імені ОСОБА_3 (Т. 2, а. с. 186 190), судом першої інстанції не вирішено питання щодо застосування строку позовної давності у даній справі.

Так, заява адвоката Дімоглова О.І., діючого від імені ОСОБА_3 , про застосування строку позовної давності обґрунтована тим, що позивач мав можливість скористатися своїм правом на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів протягом строку з часу укладання договору купівлі-продажу від 15.03.2004 року №244. Позивач, звернувшись із позовною заявою у 2013 році пропустив визначений ЦК України строк звернення до суду із позовною заявою, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

В заяві про застосування строку позовної давностіадвокат Дімоглов О.І., діючий від імені ОСОБА_3 , посилається на витяг з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права» (Т. 2, а. с. 186 190).

Вказані вище доводи та вимоги щодо необхідності застосування строку позовної давності викладені також у запереченні проти позову (Т. 1, а. с. 26 28).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, зокрема про те, що позивач є громадянином Російської Федерації, постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_5 . Про своє порушене право позивач дізнався після того, як у 2013 році він приїхав в Україну у відпустку та дізнався, що над його квартирою, тобто на спірній частині горища мешкають люди, які повідомили його про те, що вони купили це приміщення у його батька. Таким чином, суд вважав, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.

Проте, вказаний висновок суду є помилковим, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи.

Частиною 3 статті 10 та частиною 1 статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічні положення містяться в частині 3 статті 12 та частині 1 статті 81 ЦПК України.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи доказів щодо вказаних вище, встановлених судом першої інстанції обставин про те, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія довіреності від 02.11.2009 року (Т. 2, а. с. 106), підписана ОСОБА_1 у присутності державного нотаріуса Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г., із змісту якої випливає, що ОСОБА_1 02.11.2009 року перебував на території України у м. Одесі. Між тим, на той час (02.11.2009 року) на спірній частині горища вже мешкала ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 08.12.2006 року Серія НОМЕР_2 та технічним паспортом, виготовленим Одеським МБТІ та РОН 18.09.2006 року.

Крім того, під час нового розгляду справи апеляційним судом було викликано та допитано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили доводи заяви про необхідність застосування строків позовної давності у даній справі та, зокрема зазначали, що ОСОБА_1 в період з 2004 по 2013 роки неодноразово відвідував квартиру АДРЕСА_6 .

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач знав про наявність спірного договору купівліпродажу, бачив, що ОСОБА_3 відкрито користується вищевказаним спірним горищем.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вбачаючи вищевикладені, встановлені апеляційним судом обставини по справі, приписи статей 256, 257, 267 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимоги позову про визнання спірного договору купівліпродажу недійсним, з огляду на їх обґрунтованість, але пропуск позивачем строку позовної давності щодо звернення до суду з такою вимогою.

Таким чином, доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано пропуск позивачем строку позовної давності, помилковість висновку суду про не пропущення такого строку, є обґрунтованими.

Отже апеляційна скарга є обґрунтованою частково, а тому підлягає частковому задоволенню.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 374, пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині. Необхідно в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вимоги позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 березня 2004 року, укладеного між Одеською міською радою та ОСОБА_5 , за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Дімоглова Олександра Івановича, діючого від імені ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 березня 2004 року, укладеного між Одеською міською радою та ОСОБА_5 , скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе