Провадження № 2/344/986/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайла О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з уч. представників відповідача Натрус О.М. , адвоката Володченка О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ПП «САС-Корпорейшн» про визнання договору розірваним та стягнення збитків за невиконання умов договору, в порядку Закону України «Про захист прав споживачів»,-

керуючись ст. 259, 268 ЦПК України, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до ПП «САС-Корпорейшн» про визнання договору №101/19К від 16.05.2019року розірваним та стягнення з відповідача 36 343,30грн. збитків.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що між нею та відповідачем - ПП «САС-Корпорейшн» 16.05.2019р. був укладений договір про надання консультативних та технічних послуг. При цьому позивачем вказано, що метою укладення даного договору було отримання від відповідача допомоги та інформації щодо стажування її в Німеччині для покращення знань німецької мови. Позивач вважає, що відповідачем не належним чином виконано зобов`язання, взяті по договору від 16.05.2019р., зокрема: вся надана відповідачем інформація виявилася неправдивою, організація-партнер не була повідомлена про приїзд позивача, зібрані документи були неповними.

Крім того, позивач в позовній заяві в обґрунтування неналежного виконання умов договору відповідачем вказала, що відповідач не повідомив її про інформацію, яка надійшла напередодні її від`їзду від одного із працедавців та яка стосувалася необхідності роботи з миючими засобами.

Обґрунтовуючи вимоги в частині відшкодування шкоди позивач посилалася на те, що в результаті шахрайських дій відповідача вона понесла збитки, що складаються з витрат згідно договору, а також витрат перебування в Німеччині, переїзд, страховка, перекладу документів до суду в загальній сумі 36 343,30грн., а тому звернулася в порядку п.6.2 Договору до відповідача з письмовою заявою про відмову.

Відповідач на претензії не відреагував, тому за захистом своїх прав як споживача позивач змушена звернутися до суду.

Відповідач ПП «САС-Корпорейшн» скористався своїм правом на подання заперечення та 07.10.2019р. подав до суду відзив на позовну заяву. Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Зокрема підтвердивши факт укладання 16.05.2019року з позивачем договору №101/19К про надання консультативних та технічних послуг, відповідач зазначив, що ПП «САС-Корпорейшн» було виконано договір в повному обсязі, чітко дотримуючись встановленого договором порядку. При цьому вказав, що згідно п.1.1 договору, відповідач мав надати позивачу послуги з юридичного супроводу та допомоги в оформленні й отриманні документів, а саме: забезпечення перекладами інформаційних матеріалів, пов`язаних з участю у програмі; заповнення анкет, в тому числі й електронних; надання інформаційно-консультаційної допомоги у проходженні телефонних інтерв`ю та співбесід; контракту на стажування (персональна іменна ZAV форма зетверджена федеральною службою зайнятості Німеччини); здійснення необхідних пересилань документів Замовника міжнародними службами кур`єрської доставки; надання інших послуг, що були замовлені Замовником та зазначені у додаткових угодах до даного договору. Разом з тим, відповідачем у наданому до суду відзиві в заперечення обґрунтованості позовних вимог вказано, що взяття на себе зобов`язань щодо супроводження позивача після отримання на її ім`я офіційного дозволу на працевлаштування та виїзд закордон не передбачено умовами договору. Відповідно до п.5.3 договору від 16.05.2019року сторони домовились, що належним виконанням умов цього договору з боку виконавця - відповідача у даній справі, є проведення консультацій та складені та/або отримані в інтересах замовника - позивача у даній справі, на підтвердження участі останнього у програмі: надання інформаційно-консультаційної допомоги; контракту на стажування (персональна ZAV форма); інші документи (пам`ятки, інформаційні брошури, інструкції тощо).

Стосовно аргументів позивача щодо неналежного виконання відповідачем умов договору у зв`язку із неповідомлення її як замовника по договору від 16.05.2019р. про отриману інформацію від одного із працедавців у Німеччині щодо необхідності працювати із миючими засобами, ПП «САС-Корпорейшн» зазначив про відсутність інформації зі сторони позивача щодо медичних протипоказань по роботі з миючими засобами, в тому числі в поданих позивачем відповідачу документах.

Позивач вимоги, викладені в позовній заяві підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити про що і вказала в заяві про розгляд справи без участі позивача.

Сторона відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти позову заперечувала, просила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та наданих в судовому засіданні пояснень відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши позовну заяву, відзив, процесуальні заяви, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до вимог ст.6 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Частиною 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах.

Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення договору об"єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору.

Отже, вказаними міжнародними правовими актами передбачено, що споживач перебуває у нерівних умовах порівняно із виконавцем послуг, а тому саме на відповідача покладено обов`язок по доведенню факту належного виконання ним взятих на себе зобов`язань та по спростуванню вимог споживача. При цьому, хоча Хартія захисту споживачів, ухвалена 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, і не ратифікована Україною, проте її положення враховуються у нормотворчій діяльності та в судовій практиці (в рішенні від 28 серпня 2017 року апеляційний суд Донецької області при розгляді справи №227/277/17, звертав увагу на рішення Конституцій¬ного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011). В наведеному рішенні Конституцій¬ного Суду України зазначалось, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України ( 254к/96-ВР ) має найвищу юридичну силу;закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ); Конституційний Суд Укра¬їни бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248 ( 995_903 ) зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов`язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолю¬цією від 17 травня 1973 року N 543, пе¬редбачається, що надання товарів чи по¬слуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Разом з тим, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст.175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими вона обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а також надати допустимі та належні докази підтвердження фактів порушень виконавцем таких правовідносин, що призвело до неналежного виконання взятих зобов`язань та понесених збитків.

За правилами п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Відповідно до положень ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ОСОБА_2 та Приватне підприємство «САС-Корпорейшн» уклали 16.05.2019року договір про надання консультативних та технічних послуг №101/19К.

За даним договором, а саме його положеннями визначеними п.1.1. ПП «САС-Корпорейшн» як виконавець, діючи за дорученням ОСОБА_2 як замовника, на умовах даного договору, в інтересах та за рахунок замовника взяв на себе зобов`язання надати, у тому числі й шляхом залучення третіх осіб, послуги інформування Замовника про студентську програму міжнародного культурного обміну - стажування в Німеччині, а також послуги з юридичного супроводу та допомоги в оформленні й отриманні документів, а саме: забезпечення перекладами інформаційних матеріалів, пов`язаних з участю у програмі; заповнення анкет, в тому числі й електронних; надання інформаційно-консультаційної допомоги у проходженні телефонних інтерв`ю та співбесід; контракту на стажування (персональна ZAV форма); здійснення необхідних пересилань документів замовника міжнародними службами кур`єрської доставки. Разом з тим, даним підпунктом 1.1. договору від 16.05.2019року також передбачено надання інших послуг, що були замовлені замовником та зазначені у додаткових угодах до даного договору. Однак, жодна із сторін позову не надала суду доказів укладання у формі визначеній законодавством для вчинення конкретного правочину таких додаткових угод.

Відповідно до п.п.2.2. договору від 16.05.2019року виконавець зобов`язувався надати замовнику необхідну та достовірну інформацію, ознайомивши його з інформаційними матеріалами стосовно можливості участі у програмі; вживати всіх можливих заходів для своєчасної допомоги в оформленні та отриманні замовником необхідних матеріалів та документів; повідомляти на вимогу замовника всі відомості стосовно ходу виконання договору. При цьому, згідно п.п.2.2.3 договору від 16.05.2019року визначено, що виконавець зобов`язується надати зазначені в п.1.1 договору послуги належним чином.

Положення п.5.3. договору від 16.05.2019року визначають домовленість сторін, які визначають зміст безпосередньо належного виконання умов даного договору саме з боку виконавця - відповідача у даній справі. Зокрема положеннями даного пункту визначено, що належним виконанням ПП «САС-Корпорейшн» умов договору є проведені консультації та складені та/або отримані в інтересах замовника, на підтвердження участі останнього в програмі: надання інформаційно-консультаційної допомоги; контракту на стажування (персональна ZAV форма); інші документи (пам`ятки, інформаційні брошури, інструкції тощо).

Виходячи зі змісту договору, зобов`язання, які взяв на себе відповідач як виконавець, визначені положеннями п.2.2. та п.5.3.

Разом з тим, позивач як замовник згідно п.2.4. зобов`язувався протягом 5 календарних днів з дати укладення договору від 16.05.2019року надати виконавцю достовірну інформацію про себе, а також необхідні копії документів, пов`язаних з участю замовника у програмі.

Відповідно до положень п.п.2.4.1.1. замовник зобов`язана протягом 30 календарних днів з дати укладення договору 16.05.2019року надати виконавцю копії студентського квитка, залікової книжки, довідки з вищого навчального закладу.

Сума коштів, яку замовник зобов`язана була сплатити визначена п.3.2. договору від 16.05.2019року, зокрема: реєстрація участі в програмі - 1000,00грн.; 359євро - перший платіж; після укладання контракту з роботодавцем 200євро - другий платіж.

Крім того, згідно положень п.3.7. договору від 16.05.2019року додаткові витрати, пов`язані з транспортуванням, доставкою, перерахуванням додаткових сум, а також перекладами на іноземну мову необхідної для виконання договору документації, інші додаткові послуги, оплачуються замовником самостійно.

Відповідно до умов договору, позивач 16.05.2019року здійснила перерахування коштів на рахунок отримувача- ПП «САС-Корпорейшн» в розмірі 1000,00 грн. - призначення платежу: оплата по договору, що підтверджено квитанцією №0.0..2. Згідно до квитанції №0.0..1 позивач 20.05.2019року перерахувала на рахунок відповідача 10 662,30грн., а згідно із квитанцією №0.0..1 20.06.2019 року перераховано 6000,00грн., призначення платежу - другий платіж за договором.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання договору від 16.05.2019року та стягнення матеріальної шкоди, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язання щодо неналежного виконання зобов`язань за договором про надання консультативних та технічних послуг. Зокрема, позивачем зазначено, що після підписання оспорюваного договору сторонами даної справи та здійснення всіх платежів відповідач направив її до Німеччини для проходження стажування у визначеного відповідачем партнера, однак інформація, яка була надана позивачу відповідачем виявилася неправдивою. При цьому позивач не надала суду пояснень стосовно змісту такої інформації, а також доказів, які б вказували на недостовірність вказаної позивачем інформації, що позбавляє суд можливості перевірити відповідний факт.

Разом з тим, позивачем в підтвердження правомірності звернення з позовними вимогами вказано на неповідомлення організації-партнера про її приїзд, а також непроінформування її відповідачем про необхідність виготовлення медичної документації, у зв`язку з чим позивач вимушена була перебувати в Німеччині близько місяця та повернутися додому. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд не може прийняти дані твердження в обґрунтування правомірності заявлених вимог та доведеності неналежного виконання відповідачем умов договору від 16.05.2019року, виходячи з наступного. Відповідно до наданої позивачем копії офіційного дозволу на працевлаштування служби зайнятості в Кельні від 04.06.2019року та 14.06.2019року, які мітять частину формуляру, що заповнюється роботодавцем - SCHLOSS BURGER Gmbh. Зокрема заповнена роботодавцем частина форми офіційного дозволу містить інформацію про тривалість роботи ОСОБА_2 - з 18.06.2019 до 15.09.2019 (а.с.32, 34). А отже відповідна інформація вказує на проінформованість роботодавця про період часу, протягом якого позивач могла приступити до роботи.

Крім того, позивачем заявлено про неповідомлення відповідачем її стосовно необхідності виготовленням медичної документації, у зв`язку з чим позивач була вимушена тривалий - близько місяця час проживати в Німеччині, після чого як вказано у матеріалах справи «повернулася додому нізчим». В матеріалах справи відсутні будь-які докази в підтвердження відмови роботодавцем в допуску позивача до стажування саме у зв`язку із відсутністю медичної документації.

Позивачем надано до суду копію листа від 26.06.2019року (а.с.19), в якому вказано, що ОСОБА_2 орендувала квартиру в орендодавця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 ) з 23.06.2019 по 26.06.2019.

Разом з тим, суд не може прийняти до уваги аргументи позивача стосовно відмови відповідача реагувати на дзвінки позивача під час її перебування за кордоном, оскільки вони суперечать твердженням позивача викладені пізніше, де вказано, що телефоном було здійснено перенаправлення її в різні місця для пошуку осіб, які нібито очікували за договором. Отож такі суперечливі пояснення судом оцінюються критично.

Відповідно до копії листа від 26.06.2019року, який доданий позивачем до матеріалів справи, SCHLOSS BURGER Gmbh було повідомлено ОСОБА_2 про неможливість прийняття її на роботу в ресторан зважаючи, що вона має алергію на миючі засоби, а запропонована робота пов`язана з контактом з миючими засобами. В даному листі також йшлося про те, що роботодавець напередодні повідомив відповідача про необхідність працювати у даному ресторані саме з миючими засобами.

При цьому позивач в позовній заяві вказала на неправомірність дій відповідача, які полягали у направленні її до даного роботодавця, незважаючи на те, що відповідач володів інформацією про необхідність роботи позивача в контакті з миючими засобами, в той же час, позивач не надала пояснень, а також доказів з приводу наявності інформації чи застережень у відповідача про існування в неї алергії на миючі засоби.

Згідно до поданої позивачем на умовах договору від 16.05.2019року анкети, в графі бажана посада відмічені три позиції, серед яких: «продаж», «каса», «кухня (миття посуду)». Разом з тим, дана анкета не містить інформації, яка б вказувала про те, що позивач страждає на алергію на миючі засоби.

Позивач стверджує, що зверталася до відповідача з письмовою заявою стосовно відмови від договору та відшкодування понесених витрат, при цьому позивач не надала суду доказів направлення та отримання відповідачем такого листа.

Згідно із ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика, зокрема, включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (п.2) ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.1, п.3, п.6 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені ст. 651 ЦК України, відповідно до положень якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про відсутність доказів завдання відповідачем шкоди позивачу у визначеному позивачем розмірі 36 343,30 грн. з підстав неналежного виконання ПП «САС-Корпорейшн» договору та відсутні будь-які докази наявності вини відповідача у завданні позивачу такої шкоди, що свідчить про відсутність підстав для визнання договору від 16.05.2019року розірваним та зобов`язання відповідача щодо відшкодування шкоди.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює договірні відносини, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту допущення відповідачем істотного порушення умов договору від 16.05.2019року та завдання шкоди позивача діями саме відповідача.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що позивачем не надано достатніх та достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог, не доведено обставини на які вона, посилається, то у суду відсутні достатні правові підстави для задоволення вимог позову щодо розірвання договору від 16.05.2019року та стягнення коштів в сумі 36 343,30грн.

Так як позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, витрати понесені із розглядом справи слід віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 76, 223, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Шамотайло О.В.

Повний текст рішення суду виготовлений 28.09.2020 року.