Провадження № 22-ц/810/228/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Східноукраїнський національний університет імені Володимира Даля,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля

на рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 21 березня 2014 року, ухваленого Жовтневим районним судом м. Луганська у складі: судді Калашника В.Л. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

в с т а н о в и в:

19 листопада 2012 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що з 10 квітня 2006 року по 20 квітня 2010 року позивач працював в Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля у якості тесляра у відділі капітального ремонту господарчого департаменту та звільнився за власним бажанням.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 22.06.2010 року з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто доплату до посадового окладу за розширену зону обслуговування, яка була обумовлена умовами договору при прийнятті на роботу та колективним договором, за період з 01 січня 2009 року по грудень 2009 року у сумі 3831,09 грн та недоплачену заробітну плату за час щорічної відпустки у сумі 109,30 грн, яке виконано відповідачем 21.09.2010 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 25.07.2012 року з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто недоотриману заробітну плату за період з 01 січня 2010 року по 20 квітня 2010 року у вигляді надбавки до посадового окладу (за складність, напруженість у роботі) в сумі 224,58 грн, заробітну плату у вигляді доплати до посадового окладу (за розширену зону обслуговування) в сумі 224,58 грн, недоотриману заробітну плату за час щорічної відпустки з 14 січня 2010 року по 10 лютого 2010 року у розмірі 310,86 грн, всього 760,02 грн, яке відповідач виконав 01.11.2012 року.

Оскільки відповідач порушив строки розрахунки при звільненні, тому позивач із посиланням як на правову підставу своїх вимог на ст. 116, 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача середню заробітну плату за період з 01 грудня 2009 року по 01 листопада 2012 року у сумі 60499,83 грн, передбачену Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 1047,09 грн, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 20000 грн, завдану позивачу порушенням його трудових прав.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 08.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 25.09.2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 11.12.2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 08.04.2013 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 25.09.2013 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача середню заробітну плату за період затримки розрахунку при звільненні з 21 квітня 2010 року по 31 жовтня 2012 року включно у сумі 60585,68 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 01 січня 2009 року по 31 жовтня 2012 року включно у сумі 1509,39 грн та відшкодувати моральну (немайнову) шкоду у сумі 20000,00 грн, а всього 88095,07 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 21.03.2014 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди задоволено.

Стягнуто зі Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період затримки розрахунку при звільненні з 21 квітня 2010 року по 31 жовтня 2012 року (включно) у сумі 66585,68 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 01 січня 2009 року по 31 жовтня 2012 року (включно) у сумі 1509,39 грн, в рахунок компенсації моральної шкоди у сумі 20000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач Східноукраїнський національний університет імені Володимира Даля у квітні 2014 році звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 17 квітня 2014 року апеляційну скаргу було залишено без руху. Після усунення недоліків ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 15 травня 2014 року відкрито апеляційне провадження, 22 травня 2014 року апеляційна скарга призначена до апеляційного розгляду на 29 травня 2014 року о 10-й год.

Відповідно до листа Апеляційного суду Луганської області від 17.08.2015 року № 1008/15-вих Апеляційний суд Луганської області переміщений до міста Сєвєродонецька Луганської області та доступу до цивільних справ, які залишилися у м. Луганськ, немає, цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди не розглянута.

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Троїцького районного суду Луганської області, якому згідно розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 визначено територіальну підсудність справ Жовтневого районного суду м. Луганська, з заявою про відновлення втраченого судового провадження Апеляційного суду Луганської області.

Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 24 січня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 1207/13610/12 Жовтневого районного суду м. Луганська за позовом ОСОБА_1 до Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відновлено втрачене Апеляційним судом Луганської області судове провадження № 22ц/782/1763/14 у цивільній справі № 1207/13610/12 Жовтневого районного суду м. Луганська за позовом ОСОБА_1 до Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди, в частині копій позовної заяви ОСОБА_1 від 19 листопада 2012 року, від 26 листопада 2012 року, від 03 лютого 2014 року, копії рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 21 березня 2014 року, копії апеляційної скарги Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля від 04 квітня 2014 року, а також певного переліку копій процесуальних документів і копій доказів.

16 березня 2020 року до Луганського апеляційного суду надійшла справа для вирішення питання щодо розгляду апеляційної скарги Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля від 04 квітня 2014 року по суті.

В апеляційній скарзі Східноукраїнський національний університет імені Володимира Даля вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм процесуального права та просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що спір про розмір сум, належних позивачу, на момент звільнення вже існував, не оспорювана відповідачем сума була перерахована позивачу відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України в день звільнення; трудові спори про стягнення позивачем з СНУ ім. В. Даля заборгованості з заробітної плати тривали з листопада 2009 року по липень 2012 року, розрахунки з позивачем були проведені у добровільному порядку у встановлені Законом України «Про виконавче провадження» строки; суд першої інстанції не зважив ті обставини, що відповідач СНУ ім. В. Даля як установа, що фінансується з державного бюджету, має здійснювати управління бюджетними коштами в межах встановлених бюджетних повноважень із забезпеченнями ефективного, результативного, цільового та економного використання бюджетних коштів.

Щодо стягнення моральної шкоди скаржник вважає, що суду не було надано достатньо доказів щодо моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зав`язків та необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також причинно-наслідкового зв`язку між його перебуванням у лікарні, захворюванням та наступним встановленням інвалідності, розмір компенсації моральної шкоди у 20000 грн не обґрунтований.

Порушенням норм процесуального права полягає у недотриманні судом вимог ч. 1 ст. 60, ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо необхідності доведеності кожною стороною своїх вимог або заперечень, та у невідповідності оскаржуваного рішення вимогам ст. 212, 213 ЦПК України (ЦПК 2004 року) щодо відповідності рішення вимогам законності і обґрунтованості судового рішення.

Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2020 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії - Лозко Ю.П., Авалян Н.М.

Ухвалою суду від 19 березня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до апеляційного розгляду на 14 квітня 2020 року о 12-й год. 14 квітня 2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням відповідача на 12-ту 05 травня 2020 року.

У судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення скарги.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України (на час ухвалення рішення суду) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України (в редакції ЗУ № 2147-УШ від 03 жовтня 2017 року) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або часткового та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 з 10 квітня 2006 року по 20 квітня 2010 року працював в Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля (далі - СУНУ ім. В. Даля) у якості тесляра у відділі капітального ремонту господарчого департаменту та звільнився за власним бажанням.

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до СУНУ ім. В. Даля про стягнення заробітної плати. Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 22.06.2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 до СУНУ ім. В. Даля задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивача доплату до посадового окладу за розширену зону обслуговування за період з 01 січня 2009 року по грудень 2009 року у сумі 3831,09 грн та недоплачену заробітну плату за час щорічної відпустки у сумі 109,30 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації у зв`язку з індексом зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» відмовлено за необгрутонваністю (а.с. 34-36).

Рішення суду набрало чинності за 10 днів та виконане відповідачем 23.09.2010 року на підставі виконавчого листа № 2-2897 від 20.07.2010 року шляхом перерахування позивачу 3940,39 грн (а.с. 134).

27 грудня 2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до СУНУ ім. В. Даля про стягнення заборгованості з заробітної плати, відновлення порушених прав на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, відшкодування завданих збитків. Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 25.07.2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 до СУНУ ім. В. Даля задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивача недоотриману заробітну плату з 01.01.2010 року по 20.04.2010 року у вигляді надбавки до посадового окладу у сумі 224,58 грн, заробітну плату у вигляді доплати до посадового окладу за розширену зону обслуговування в сумі 224,58 грн, недоотриману заробітну плату за час щорічної відпустки з 14.01.2010 року по 10.02.2010 року у сумі 310,86 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення недоплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 846,14 грн відмовлено через необґрунтованість. Рішення набрало законної чинності 29.08.2012 року (а.с. 37-40).

Платіжним дорученням № 4244 від 01.11.2012 року згідно виконавчого листа № 2-1031/12 від 29.08.2012 року (ВП № 34537953 від 05.10.2012 року) відповідачем СНУ ім. В. Даля перераховано на користь ОСОБА_1 760,02 грн на виконання рішення по справі № 2-1031/12 згідно виконавчого № 2-1031/12 від 29.08.2012 року (а.с. 42).

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга вказаної норми).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, згідно статей 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у разі затримки на один і більше календарних місяці підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів, до яких відноситься і заробітна плата, у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Порядок та розрахунок такої компенсації визначений статтями 3 ті 4 вказаного закону.

Оцінюючи надані сторонами докази та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд вважав доведеним факт несвоєчасного остаточного розрахунку відповідача із позивачем з вини відповідача як власника, що є підставою для передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також про обґрунтованість позовних вимог про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати позивачу та про стягнення моральної шкоди.

Діючи в межах своїх повноважень під час перегляду справи судом апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, колегія суддів вважає помилковим довід апеляційної скарги про проведення відповідачем розрахунків у добровільному порядку у передбачені статтею 116 КЗпП України строки як підставу для звільнення його від передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності, оскільки виплати відповідачем неоспорюваної суми під час звільнення позивача є його обов`язком.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Одночасно ВП ВС відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду з огляду на передбачені статтею 263 ЦПК України вимоги законності і обґрунтованості судового рішення щодо врахування викладених в постановах Верховного Суду висновків при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин мають братися до уваги апеляційним судом при перегляді оскаржуваного рішення.

Крім того, у разі, коли Велика Палата Верховного суду відступила від висновку щодо застосування норми права у побідних правовідносинах, викладених в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 113 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічний висновок Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ.

По справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішеннями Жовтневого районного суду м. Луганська від 22 червня 2010 року та від 25 липня 2012 року, просив стягнути на його користь у першому випадку доплату до посадового окладу за розширену зону обслуговування за 2009 рік у сумі 3831,09 грн, недоплачену заробітну плату за час щорічної відпустки у сумі 109,30 грн, а у другому - недоотриману заробітну плату з 01.01.2010 року по 20.04.2010 року у вигляді надбавки до посадового окладу у сумі 224,58 грн, заробітну плату у вигляді доплати до посадового окладу за розширену зону обслуговування в сумі 224,58 грн, недоотриману заробітну плату за час щорічної відпустки з 14.01.2010 року по 10.02.2010 року у сумі 310,86 грн, і з вказаними позовами позивач звернувся до суду відповідно у листопаді 2009 року, тобто під час перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, та 27 грудня 2010 року за сплином 8 місяців після звільнення, хоча за змістом позовних вимог знав про своє порушене право.

За своєю правовою природою стягнуті судом суми є частиною заробітної плати позивача, про наявність якої відповідач повинен міг і повинен був дізнатися, належним чином виконуючи покладені на нього як на роботодавця обов`язки по оплаті праці позивача ОСОБА_1 як найманого працівника.

Стягнуті судовими рішеннями суми становлять 3940,39 грн та 760,02 грн, і рішення суду виконані відповідачем в межах виконавчих проваджень 23 вересня 2010 року та 01 листопада 2012 року відповідно.

Вказані суми доплат до заробітної плати позивача, які встановленими судовими рішеннями, є більш ніж у десять разів меншими ніж визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, співвідношенням розміру цієї заборгованості та розміром середньоденного заробітку позивача 76,07 грн (середньомісячна орієнтовно 1500 грн), яка відповідачем не оспорюється, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають значення, та наведеним вище критеріям, зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат до 30000 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Помилковим є довід скарги про неврахуванням судом тієї обставини, що відповідач СНУ ім. В. Даля як установа, що фінансується з державного бюджету, має здійснювати управління бюджетними коштами в межах встановлених бюджетних повноважень із забезпеченнями ефективного, результативного, цільового та економного використання бюджетних коштів, оскільки обов`язковість судового рішення є однією із засад цивільного судочинства та включає в себе встановлену законом відповідальність за невиконання судового рішення. Законність судового рішення жодним чином не може бути поставлена в залежність від наявності чи відсутності коштів для виконання судового рішення.

Щодо доводів в частині необґрунтованості рішення суду в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зазначає, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав позивача як працівника у сфері трудових відносин, що доведено преюдиціальними судовими рішеннями у цивільних справах та згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Проте, повністю задовольняючи позовні вимоги та стягуючи 20000 грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд не врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, не дав оцінки конкретним підставам позову в цій частині, зокрема, відсутності доказів причинного зв`язку між встановленням позивачу інвалідності та порушенням відповідачем його трудових прав.

Переглядаючи справу за доводами скарги в наведеній частині, колегія суддів враховує тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих відносинах, коли позивач протиправно був позбавлений частини свого заробітку, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вимушеність позивача звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, тривалість таких судових проваджень та проведення остаточного розрахунку із ним через понад два роки після звільнення, розмір такої заборгованості - близько 4 тисяч гривень було виплачено йому через 5 місяців після звільнення, а 760 гривень - через понад два роки, тому суд уважає справедливим визначити суму компенсації в розмірі 5000 грн.

Оскільки жодних доводів про незаконність та необгрутованість оскаржуваного рішення в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 01 січня 2009 року по 31 жовтня 2012 року (включно) у сумі 1509,39 грн апеляційна скарга не містить, тому колегія суддів вважає її необгрунтовантою та такою, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а рішення суду в цій частині - таким, що слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 21 березня 2014 року змінити, зменшивши стягнуту зі Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період затримки розрахунку при звільненні з 21 квітня 2010 року по 31 жовтня 2012 року (включно) з 66585,68 грн до 30000 грн та моральну шкоду з 20000 грн до 5000 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, цей строк продовжується на строк дії такого карантину.

Дата складення повного тексту постанови - 06 травня 2020 року.

Головуючий

Судді: