Постанова

Іменем України

02 березня 2020 року

м. Київ

справа № 221/1008/16-ц

провадження № 61-37022св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року в складі судді Овчиннікової О. С. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Лопатіної М. Ю.,

Биліни Т. І., Мироненко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, вселення, усунення перешкод у користуванні житлом.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі продажу

від 15 жовтня 2001 року його баба - ОСОБА_3 , та його батько - ОСОБА_4 , придбали у рівних частках квартиру

АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя склала заповіт на користь ОСОБА_2 . Разом з тим, на час укладення заповіту ( 18 травня 2011 року ) ОСОБА_3 хворіла, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді 1/2 частини спірної квартири. З приводу отримання спадщини позивач звертався до нотаріальної контори, однак постановою від 18 травня 2015 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки відсутній оригінал договору купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2001 року.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати заповіт, складений ОСОБА_3 18 травня 2011 року на користь ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Донецької області, недійсним; та визнати за ним (позивачем) право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 ; вселити його (позивача) в указану квартиру; зобов`язати

ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у користуванні та володінні квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано заповіт, складений ОСОБА_3 18 травня 2011 року на користь ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Донецької області та з реєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2-453, недійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру

АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 в квартиру

АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключи від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у користуванні та володінні квартирою.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_3 на час вчинення заповіту не була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому наявні правові підстави для визнання цього правочину недійсним.

Місцевий суд також вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом та зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем зазначеною квартирою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції змінено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини квартири

АДРЕСА_1 .

У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави суму несплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 164,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави суму несплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі

275,60 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована, що, вирішуючи заявлений у справі спір, суд першої інстанції не врахував права спадкоємців ОСОБА_3 за правом представлення (частина перша статті 1266 ЦК України), які на час відкриття спадщини були неповнолітніми, отже прийняли спадщину відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України.

У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення оскаржуються лише в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 , тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України у решті судом касаційної інстанції не переглядаються.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не залучив до участі у справі усіх заінтересованих осіб та не допитав свідків, які можуть спростувати заявлені у справі вимоги, зокрема щодо дійсності заповіту. Суди не вирішили питання про правомірність набуття спадкодавцями права власності на спірне майно, оскільки біржовий контракт не був визнаний дійсним.

Крім того, суди залишили поза увагою той факт, що відповідач проживав разом з ОСОБА_3 з 2002 року, доглядав за нею, тому вона залишила спірний заповіт.

Суди не встановили на підставі належних доказів недієздатність

ОСОБА_3 на час вчинення заповіту. Висновки експерта є помилковими, а суди безпідставно відмовили у виклику у судове засідання судових експертів.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

19 вересня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня

2001 року бабі позивача - ОСОБА_3 , та батькові позивача - ОСОБА_4 , належала у рівних частках квартира

АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Волноваське бюро технічної інвентаризації» 15 жовтня 2001 року.

Відповідно до заповіту від 18 травня 2011 року ОСОБА_3 призначила своїм спадкоємцем ОСОБА_2 . Заповіт записаний з її слів нотаріусом за допомогою технічного засобу, прочитаний заповідачем вголос і особисто підписаний. У зв`язку зі слабким загальним станом здоров`я заповідача заповіт складений вдома.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою нотаріуса від 18 травня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав відсутності у нього правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 .

За клопотанням представника позивача судом першої інстанції призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, відповідно до висновку якої

від 25 жовтня 2016 року ОСОБА_3 у період вчинення заповіту

від 18 травня 2011 року страждала психічним розладом. У період складання та посвідчення заповіту (18 травня 2011 року) за своїм психічним станом ОСОБА_3 не була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними в сфері суспільних відносин.

Апеляційний суд встановив, що у спадкодавця ОСОБА_3 було двоє дітей: син ОСОБА_4 та дочка

ОСОБА_11 У ОСОБА_11. , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 до смерті ОСОБА_3 , було двоє дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Суди також встановили, що ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після останньої.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX)підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду

від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня

2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі

№ 278/4583/13-ц.

Під час розгляду справи, з метою встановлення наявності такого стану у заповідача на момент складення заповіту судом першої інстанції призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза, яка проводилась експертами Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Міністерства охорони здоров`я України.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи у період оформлення заповіту (18 травня 2011 року) спадкодавець страждала психічним розладом - органічним розладом особистості складного ґенезу, тяжким астенічним синдромом. У період складання та посвідчення заповіту (18 травня 2011 року) за своїм психічним станом ОСОБА_3 не була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними в сфері суспільних відносин.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення заповіту, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання недійсним спірного заповіту.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд не залучив до участі у справі усіх заінтересованих осіб, оскільки суди розглянули спір з дотриманням принципу диспозитивності, у межах заявлених позивачем вимог та не підставі поданих сторонами доказів.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суди не допитали свідків, які можуть спростувати висновки експертизи, оскільки такий висновок не може бути спростовано показаннями свідків. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що відповідачем заявлено клопотання про признання повторної або додаткової експертизи. Разом з тим, суди дослідили висновок експерта у сукупності з іншими доказами, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Доводи касаційної скарги, що суди не вирішити питання про правомірність набуття спадкодавцями права власності на спірне майно, оскільки біржовий контракт не був визнаний дійсним, не заслуговують на увагу, оскільки право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Волноваське бюро технічної інвентаризації» 15 жовтня 2001 року. Право власності на спірне майно за життя спадкодавців ніким не оспорювалось.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої в незміненій частині та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня

2017 року в незміненій частині щодо вимог до ОСОБА_2 та постанову Апеляційного суду Донецької області

від 10 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк