ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2782/20 Справа № 205/2690/19 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»,

на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») у березні 2019 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки /а.с.1-5/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № , згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 45 587 доларів США строком до 24 червня 2016 року, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштам розмірі: 14,00 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. В рахунок забезпечення даних кредитних зобов`язань між позивачем та відповідачами було укладено договір іпотеки № /32808, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить відповідачам на праві власності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2011 року у справі № 2-3287/2011 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № від 25 березня 2008 року у сумі 596 866,91 грн. та судові витрати у розмірі 910,00 грн.

Станом на 01 лютого 2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № від 25 березня 2008 року не погашена та складає: 108 766 доларів США 83 центи, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 3 017 296 грн. 28 коп. Посилаючись на невиконання кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Заочним рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2019 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.68-70/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховано, що початкова ціна предмету іпотеки може бути визначена у виконавчому проваджені та не зазначення її позивачем не є підставою для відмови у позові /а.с.90-94/.

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 надавав пояснення, в яких посилається на необгрунтованість апеляційної скарги та вважає її такою що не підлягає задоволенню. Також заявник звернувся з заявою про застосування строків позовної давності до даних правовідносин, посилаючись що при заочному розгляді даної справи відповідач був позбавлений можливості заявити дані вимоги у суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем не вказано початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні, визначеному відповідно до ч.6 ст.38 Закону України Про іпотеку, а також не надано на підтвердження такої ціни відповідного звіту про оцінку предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, а відтак є правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з даним висновком.

Судом встановлено, 25 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № , згідно умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 45 587 доларів США строком до 24 червня 2016 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася належним чином використати та повернути позивачу суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштам розмірі: 14,00 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором /а.с. 13-17/.

На виконання умов договору 25 березня 2008 року ОСОБА_1 отримано 45 587 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № від 25 березня 2008 року, 25 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № /32808, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Петрушенською І.Р. зареєстрований в реєстрі за номером 1687 /а.с. 22-23/.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 25 лютого 2008 року згідно з розпорядженням 6/65-08 та зареєстрованого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 05 березня 2008 року, реєстраційний № 22389822 /а.с. 24-29/.

У пункті 1.1 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у розмірі, валюті, порядку та у строк, які встановлені в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту 24 червня 2016 року.

Разом з тим сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (стаття 9 договору).

При цьому сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту пред`явлення вимоги (пункт 9.3).

08 квітня 2009 року позивачем ОСОБА_1 було направлено вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, яка нею була отримана 28 квітня 2009 року.

03 серпня 2009 року позивачем ОСОБА_2 було направлено претензію про усунення порушеного зобов`язання. Дані обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2011 року /а.с.30/.

Однак, дані вимоги боржниками виконано не було, заборгованість за кредитом не було погашено, у зв`язку з чим у липні 2010 року позивач звернувся з вимогою про дострокове стягнення суми кредиту за договором у судовому порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2011 року у справі № 2-3287/2011 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № від 25 березня 2008 року у сумі 596 866,91 грн. та судові витрати у розмірі 910,00 грн. /а.с. 30/.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2011 року не виконують, АТ «Райффайзен Банк Аваль» у березні 2019 року звернувся до суду з позовом, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 подала заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України Про іпотеку іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсяі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України Про іпотеку передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України Про іпотеку передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У пункті 1.1 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у розмірі, валюті, порядку та у строк, які встановлені в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту 24 червня 2016 року.

Разом з тим, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (стаття 9 договору).

При цьому сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту пред`явлення вимоги (пункт 9.3).

У судовому рішенні щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором суди встановили, що вимога банку про дострокове повернення кредиту направлена відповідачам 08 квітня 2009 року та 03 серпня 2009 року.

Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з моменту пред`явлення вимоги та за умови її невиконання.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

Установивши, що банк, пред`явивши 08 квітня 2009 року боржнику, яка була ним отримана 28 квітня 2009 року, досудову вимогу про дострокове повернення всього боргу за кредитним договором та посилаючись на пункт 1.9 кредитного договору, вимагав достроково, через 30 днів з моменту пред`явлення вимоги, виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, змінив строк виконання основного зобов`язання, колегія суддів приходить до висновку що АТ «Райффайзен Банк Аваль» пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі 29 травня 2009 року) протягом трьох років (до 29 травня 2012 року), проте до суду звернувся з позовом у березні 2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Виходячи з викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи, що суд першої інстанції при ухвалені рішення по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог лише з тих підстав, що позивачем не було зазначено початкову ціну предмета іпотеки оскаржуване рішення підлягає зміні в частині його обґрунтування.

За вимогами ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2019 року змінити в частині обгрунтування відмови у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров