ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7750/20 Справа № 213/835/20 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року, яка постановлена суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , П`ята Криворізька державна нотаріальна контора про визнання права на спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його вітчим ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка належала на праві спільної сумісної власності вітчиму ОСОБА_5 та матері позивача ОСОБА_6 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були його дружина ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_7 .

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2008 року за померлим ОСОБА_5 визначено 1/2 частку у спільній квартирі та за матір`ю позивача ОСОБА_6 - 1/2 частку квартири.

За життя вітчимом ОСОБА_5 складено заповіт, яким він заповів належну йому 1/2 частку квартири своїй онуці ОСОБА_2 , тобто відповідачу по справі, яка є дочкою ОСОБА_7 .

ОСОБА_2 , у встановлений строк спадщину після ОСОБА_5 не прийняла, рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2008 року їй надано додатковий строк для прийняття спадщини.

Матері позивача на момент смерті вітчима ОСОБА_5 виповнилося 80 років, вона була непрацездатною, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині, тому вона фактично прийняла спадщину у вигляді обов`язкової частки -1/8 частини спірної квартири після смерті свого чоловіка, оскільки на момент його смерті постійно проживала зі спадкодавцем. Таким чином, матері позивача ОСОБА_6 фактично належало 5/8 частини квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_6 . За життя нею було складено заповіт, відповідно до якого вона заповіла належну їй 1/2 частку спірної квартири онуці ОСОБА_2 , яка спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняла. Зі змісту заповіту матері позивача ОСОБА_6 видно, що нею зроблено розпорядження на випадок своєї смерті щодо належного їй на той час майна, не включаючи майно, що може бути набуте нею у майбутньому, а це 1/2 частка квартири.

Позивач вважає, що має право на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатний за віком, яка не була охоплена заповітом, тобто на частку, яку мати ОСОБА_6 фактично прийняла після смерті вітчима ОСОБА_5 - 1/8 частку квартири, та обов`язкову частку 1/8 частка квартири, що загалом складає 1/4 частку спірної квартири. Проте, постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки неможливо визначити обсяг спадкової маси та не надано оригінал правовстановлюючого документу на майно.

Тому позивач просив суд визнати за ним право на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 , на 1/4 частку спірної квартири та право власності на зазначену частку в майні.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року провадження по справі закрито на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процессуального права.

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, оскільки матеріали справи не містять клопотання про закриття провадження у справі, ухвала суду не містить зазначення позицій учасників судового процесу щодо можливості закриття провадження у справі.

Крім того зауважує на тому, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що вимоги позивача про визнання права на спадщину не підлягають судовому розгляду через наявність умов для одержання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі, оскільки позивача запрошено до нотаріальної контори для вирішення питання про визначення порядку спадкування спадкового майна та тлумачення заповітів в порядку ст. 1256 ЦК України.

Також представник позивача ставить питання про винесення окремої ухвали щодо головуючого судді першої інстанції по даній справі у зв`язку з допущенням порушення норм процесуального права при розгляді цивільної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача представник відповідача зазначає про те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не відповідають засадам цивільно процесуального судочинства, а ухвала суду ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Пятою Криворізькою державною нотаріальною конторою запропоновано ОСОБА_1 з`явитися до нотаріальної контори з питання визначення порядку спадкування спадкового майна та тлумачення заповітів в порядку ст.1256 ЦК України після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а тому вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Однак, на думку колегії суддів, такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 оспорюється право відповідача ОСОБА_2 на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , на 1/4 частку спірної квартири та право власності на зазначену частку в майні, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність предмета спору у даній справі. Факт запрошення позивача до Пятої Криворізької державної нотаріальної контори для визначення порядку спадкування спадкового майна та тлумачення заповітів в порядку ст.1256 ЦК України після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 не свідчить про відсутність спору.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.

Колегія суддів не вбачає підстав для винесення окремої ухвали щодо головуючого судді першої інстанції по даній справі у зв`язку з допущенням порушення норм процесуального права при розгляді цивільної справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Таким чином, єдиною підставою для постановлення окремої ухвали у справі є випадок виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавств.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням цивільної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, а апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року скасувати та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , П`ята криворізька державна нотаріальна контора про визнання права на спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно, направити до Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для продовження розгляду, відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: