ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3939/20 Справа № 2-1991/11 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове агентство «ВЕРУС», про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування вказаної заяви посилався на те, що 21.04.2011 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська по цивільній справі №2-1991 було ухвалено заочне рішення, яким задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно відповіді на адвокатський запит Шевченківським відділом державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві було повідомлено, що виконавче провадження №29786777 з виконання виконавчого листа Кіровського районного суду м. Дніпропетровська №2-1991 від 28.07.2011 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором було відкрите 14.11.2011 року.

31.03.2016 року державним виконавцем на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Посилаючись на те, що після 31.03.2016 року виконавчий лист повторно для примусового виконання стягувачем не пред`являвся та останнім пропущено трирічний строк для його повторного пред`явлення до виконання, заявник на підставі ст.432 ЦПК України просив визнати виконавчий лист №2-1991 від 28.07.2011 року таким, що не підлягає виконанню (а.с.99-101).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове агентство «ВЕРУС», про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовлено (а.с.174-175).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу та задовольнити його заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що підставою для визнання судом виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю, є пропуск строку пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання (а.с.177-181).

Перевіривши законність ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених ст.432 ЦПК України правових підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та про необхідність відмови в задоволенні відповідної заяви ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України, судове рішення у справі є обов`язковим для виконання. Держава забезпечує виконання судових рішень у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч. 2 ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За змістом цієї норми закону підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення.

Виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов як підстава для їх виконання.

За правилами ч.ч. 1, 5, 6, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ОСОБА_1 посилаючись на те, що після 31.03.2016 року виконавчий лист повторно для примусового виконання стягувачем не пред`являвся та останнім пропущено трирічний строк для його повторного пред`явлення до виконання, заявник на підставі ст.432 ЦПК України просив визнати виконавчий лист №2-1991 від 28.07.2011 року таким, що не підлягає виконанню.

Судом встановлено, що 21.04.2011 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (на теперішній час Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») до ОСОБА_1 , ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказане рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

На виконання рішення судом було видано виконавчі листи, один із яких від 28.07.2011 року в частині стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 було пред`явлено банком для примусового виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

14.11.2011 року державним виконавцем вказаного вище відділу виконавчої служби було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №29786777, а 31.03.2016 року на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

З листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 15.07.2019 року вбачається та не заперечувалось представником Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», що вказаний виконавчий лист повторно для примусового виконання до вказаного відділу виконавчої служби банком не пред`являвся.

Згідно листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 22.11.2019 року вбачається, що в матеріалах виконавчого провадження №29786777 відсутні підтверджуючи документи щодо направлення стягувачу постанови про повернення виконавчого документу.

Таким чином, виконавчий лист у ВП №29786777, який заявник просить визнати таким, що не підлягає виконанню, повернуто стягувачу відповідно до постанови державного виконавця від 31.03.2016 року, і на теперішній час вказаний виконавчий лист не перебуває на виконанні у Шевченківському відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що стягувачем пропущено строк та втрачено право на пред`явлення виконавчого листа до виконання, тому виконавчий лист потрібно визнати таким, що не підлягає виконанню з огляду на таке.

Судові рішення в силу вимог статті 14 ЦПК України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, та статті 18 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконання судового рішення є невід`ємною та заключною частиною судового процесу, яка поєднана із попередніми єдиною та основною метою всього судочинства, яке полягає у захисті прав і охоронюваних законом інтересів осіб.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", рішення від 19 березня 1997 року в справі "Горнсбі проти Греції").

Відповідно статті 371 ЦПК України стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки не встановлено підстав, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України за яких виконавчий документ може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

За змістом ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням норм процесуального закону. Підстав для скасування цієї ухвали не встановлено.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку не оскаржується.

Судді: