КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/3248/16 Головуючий 1 інстанція - Оксюта Т.Г.
Провадження № 22-ц/824/3866/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 липня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Березовенко Р.В., Лівінського С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 27.11.1996 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2013 року.

В період шлюбу за спільні кошти ними було придбано майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач заперечує проти поділу будинку, не визнає право позивача на Ѕ його частини та чинить перешкоди позивачу в користуванні їх спільною нерухомістю, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом.

Просив визнати житловий будинок та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , спільно сумісною власністю подружжя, та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; визнано встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначив, що при ухваленні рішення судом першої інстації була оцінена лише розписка нібито написана самим позивачем, яка навіть не є нотаріально посвідченою, крім того ні відповідачкою ні третьою особою не доведений факт походження грошових коштів, на підставі, який був придбаний спірний будинок, тому вважає, що майно набуте під час шлюбу є спільним майном подружжя та підлягає поділу порівну між подружжям.

Просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 рокута ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в позову обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, щоз 27.11.1996 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2013 року у справі № 755/19563/13-ц.

Також, встановлено, що 27 червня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. та зареєстрований в реєстрі під № 2072, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 022319 від 17 липня 2006 року, вбачається, що ОСОБА_2 здійснено реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів того, що спірна нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя, тобто, що спірний будинок придбавався на спільні кошти подружжя.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Зі змісту ст. 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України(частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 є рідною донькою третьої особи ОСОБА_3

23.05.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_6 належну їй на праві власності земельнуділянку за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 828427,25 грн.

27.05.2006 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_7 з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони було укладено попередній договір, згідно якого сторони домовились укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 797900,00 грн., що було еквівалентно 158000,00 дол.США. В цей же день, ОСОБА_3 було передано ОСОБА_5 , ОСОБА_7 аванс в сумі 10100,00 грн.

27.06.2006 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 39000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт стверджує, що спірний будинок було придбано сторонами в період шлюбу за спільні кошти, а тому, останній, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частинах між ними.

Колегія суддів, апеляційної інстанції погоджується з даними доводами виходячи з наступного.

Згідно із ст. 68 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Як зазначається у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 цієї ж постанови визначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як встановлено судом, подружжя договорів в порядку, який передбачено ст. 64 СК України, не укладало.

Отже, діюче Сімейне законодавство України встановлює принцип рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Причому на рівність цих часток не впливає той факт, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, колегія суддів, ставиться критично щодо розписки наявної в матеріалах справи (т. 2 а.с 133) на підставі, якої і обґрунтовано рішення суду першої інстанції, так, як останнім не було встановлено, що чи відповідає сумнівна розписка дійсному волевиявленню позивача та чи була вона виконана саме ОСОБА_1 .

Згідно ст.. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Під час розгляду апеляційної скарги, колегія суддів звертає свою увагу на те, щопозивач обґрунтовує свій позов тим, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбу, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Що стосується доводів сторони відповідача, що будинок було придбано не за спільні кошти подружжя ОСОБА_9 , а за кошти, які були отримані матір`ю відповідача - третьою особою ОСОБА_3 , від продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ., колегія суддів апеляційної інстанції до уваги не бере, у зв`язку із тим, що спірне майно було придбано подружжям під час перебування сторін у шлюбі, не зважаючи на те чи працював один із подружжя на той момент та чи мав самостійний заробіток, немає значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, висновки суду першої інстанції є такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову із зазначених вище підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжяскасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 158, 20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді Р.В. Березовенко

С.В. Лівінський