Справа № 569/9853/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді Гордійчук І.О.

секретар судового засідання Михайленко О.С.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гридіна Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського міського суду звернулася ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивач просить скасувати наказ №210-к від 22 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу по роботі з персоналом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області; поновити її на роботі в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на посаді заступника начальника відділу по роботі з персоналом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог вказала на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, 28.01.2019 року була попереджена про скорочення чисельності працівників, а 22.04.2019 року звільнена із займаної посади, у зв"язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Разом з тим, позивачці не було запропоновано всі інші наявні вакантні посади на підприємстві, вважає її звільнення незаконним, проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

05.07.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, що призвели до необхідності скорочення штату і видання наказу №24-к від 25.01.2019 року "Про зміни в організації виробництва і праці Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області", яким введено в дію з 01.04.2019 року нові штатні розписи; визначено процедуру змін в організації виробництва і праці; попереджено про зміну істотних умов праці працівникащодо якого старі умови праці не можуть бути збереженими; надано вказівки відділу по роботі з персоналом щодо подальших дій. Управлінням усім працівникам запропоновано іншу роботу відповідно до професії та спеціальності, позивачу було запропоновано посаду з урахуванням професії, спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи, позивач не надала управлінню жодного звернення щодо неналежної, на її думку, пропозиції роботи. При звільненні позивача були дотримані всі вимоги законодавства про працю.

10.07.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, зазначає, що роботодавець на власний розсуд прийняв рішення, хто підлягає звільненню, їй не запропоновано інших посад, а отже звільнення є незаконним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Павлюк І.А. позов підтримали та, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і підстави, а також на надані сторонами письмові докази.

Представник відповідача Гридіна Н.В. в судовому засіданні позов не визнав, у його задоволенні просила відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи, та висловлені у судовому засіданні, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 16.02.2001 року була прийнята на роботу у Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Рівненській області (у подальшому Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області) на посаду діловода (запис у трудовій книжці № 20, наказ № 5-к від 16.02.2001 року), де працювала на різних посадах, а з 01.02.2018 року - на посаді заступника заступника начальника відділу по роботі з персоналом, згідно наказу № 59-к від 01.02.2018 року (а.с.8-9).

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.12.2018 року №35 "Про затвердження Типових структур управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві та їх відділень" затверджено типову структуру управлінь та їх відділень.(а.с.45-46)

Наказом виконавчої диреції Фонду соціального страхування україни від 18.01.2019 року №18-кз "Про затвердження граничної чисельності працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області" затверджено з 01.04.2019 року граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області та його відділень. (а.с.15)

Відповідно до наказу №24-к від 25.01.2019 року "Про зміни в організації виробництва і праці Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області", введено в дію з 01.04.2019 року нові штатні розписи.(а.с.14)

Як слідує з повідомлення про наступне звільнення№ 04-23-209від 28.01.2019 року, позивачу ОСОБА_1 запропоновано переведення з 01.04.2019 року на посаду головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг Рівненського відділення Управління з посадовим окладом 6600 грн., у разі згоди на переведення на запропоновану посаду, запропоновано написати відповідну заяву та надати її до 29.03.2019 року(а.с.12)

Наказом №210-к від 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 , заступник начальника відділу по роботі з персоналом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області була звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.13).

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, згідно вимог частини другої статті 40 КЗпП України, звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Із приписів статті 5-1 КЗпП України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 40, частин першою та частиною третьою статті 49-2 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Тобто, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, і за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 р. по справі № 800/538/17.

Натомість, як слідує з досліджених письмових доказів, у відповідача була можливість в період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договорузапропонувати позивачу інші вакантні посади, чого відповідачем зроблено не було.

Так, згідно таблиці змін в організації виробництва та праці управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області та відділень з 01.04.2019 року, наданої відповідачем, на підприємстві були наявні вакантні посади, з яких позивачу запропоновано лише одну, що не заперечує відповідач(а.с.111-114)

Відповідно до вимог статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Для визначення працівників, які мають переваги у залишенні на роботі при скороченні штатів, роботодавець робить порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, в процесі якого, як правило, враховуються наступні обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт.

Відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про проведення порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці, а також врахування при звільненні працівників переважного права на залишення на роботі. Разом з тим, в матеріалах справи містяться відомості, які свідчать про тривалий безперервний стаж роботи позивача ОСОБА_1 , які повинні враховуватись роботодавцем при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників згідно ч.2 ст.42 КЗпП України.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідачем надано суду докази затвердження штатних розписів та внесення в них відповідних змін.

Приписами абзацу 2 статті 19 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язано діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантується громадянам захист від незаконного звільнення.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України, статті 240-1 КЗпП України та статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982» дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Саме такі правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року по справі № 6-33цс14.

Наведені обставини безспірно вказують на те, що відповідачем не було виконано передбачений законом обов`язок по працевлаштуванню працівника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, згідно якого роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. У зв`язку такими обставинами, позивачка підлягає поновленню на роботі в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на посаді заступника начальника відділу по роботі з персоналом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області з 23 квітня 2019 року.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно наданого позивачем розрахунку, за період вимушеного прогулу, а саме з 23 квітня2019 року по 06 березня 2020 року, стягненню підлягає середній заробіток у розмірі 157903,38 грн.

Оскільки вказаний розрахунок проведено позивачем згідно довідки про доходи № 05-15-1854 від 24.09.2019 року (а.с.130) та відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, він приймається судом до уваги при вирішенні спору.

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2019 року по 06 березня 2020 року у розмірі 157903,38 грн.

При цьому, відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Щодо вимоги позивача про стягнення на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягомп`яти днівпісля ухваленнярішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПКУкраїни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Так, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано: Договір про надання правничої допомоги від 13.05.2019 р. укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Павлюк Ірини», адвокатом Павлюк І.А.; ордер серії РН-544 №149, квитанції про оплату за надання правничої допомоги від 27.11.2019 року на суму 1500 грн. та від 14.05.2019 року на суму 1500 грн. Таким чином, судом встановлено, що позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Враховуючи складність справи, кількість проведених засідань по справі, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню, слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 гривень.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З врахуванням даної вимоги процесуального кодексу підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати - судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2019 року по 06 березня 2020 року у розмірі 157903,38 грн., тому розмір судового збору за даною вимогою становить 1579,03 грн.

Беручи до уваги вищевикладене, та розмір сплаченого судового збору позивачем, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір за подання позову пропорційно до задоволених вимог, що становить 810,63 грн. (розрахунок: 1579,03 грн. - 768,40 грн.).

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Скасувати наказ №210-к від 22 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу по роботі з персоналом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на посаді заступника начальника відділу по роботі з персоналом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області з 23 квітня 2019 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2019 року по 06 березня 2020 року у розмірі 157903 (сто п"ятдесят сім тисяч дев"ятсот три) гривні 38 копійок.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області в дохід держави судовий збір в розмірі 810 (вісімсот десять) гривень 63 копійки.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області , місцезнаходження 33028, м.Рівне вул.Кавказька,2 ,

Повне судове рішення складено 16.03.2020 року.

Суддя І.О.Гордійчук