Справа № 346/6148/19
Провадження № 2/346/671/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: судді Васильковського В.В.

з участю секретаря судового засідання Васильчук Я.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду в м. Коломиї справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

В С Т А Н О В И В :

І. Стислий виклад позицій сторін.

26 грудня 2019 року позивач звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що він, ОСОБА_4 є єдиним власником будинковолодіння, що знаходиться в: АДРЕСА_1 . В його будинковолодінні на даний час зареєстровані відповідачі його сини ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_5 (колишня дружина). Відповідачі у вказаному будинковолодінні не проживають більше одного року. Комунальні служби, що надають послуги йому по утриманню вищевказаного будинковолодіння, в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців - 6 осіб та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які він має сплатити таким службам за надані йому послуги. Він не бажає оплачувати комунальні платежі за відповідачів. Оскільки вони без поважних причин відсутні по місцю реєстрації понад 1 рік то вважаються такими, що втратили право користуватися цим житлом. Добровільно не бажають знятися з реєстрації, а тому просить суд визнати їх такими, такими, що втратили право користування житлом.

15 січня 2020 року від відповідача ОСОБА_5 на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому вона посилається на те, що в1990 році вона та позивач розпочали будівництво будинку що знаходиться в: АДРЕСА_1 .. В грудні 2001 року вона поїхала в Італію на роботу, щоб закінчити будівництво будинку. Постійно передавала гроші позивачу, щоб закінчити будівництво. В 2014 році будівництво закінчено, проведену державну реєстрацію та видано свідоцтво про право власності. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року шлюб між ними розірвано. Таким чином будинок побудовано нею та позивачем в шлюбі і відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України є спільною сумісною власністю позивача та її. В позовній заяві позивач зазначає, що вона проживає в селі Вікно, Городенківського району, по даному адресу вона не проживаю, це адреса, де проживають батьки її невістки. Даний адрес вона зазначала, як адреса для кореспонденції, так як свати їй передавали листи. Вона проживала у АДРЕСА_1 , іншого житла в неї немає. Оплачує позивач електрику, газ по лічильнику за кількість, яку використовує тільки він, а не від кількості зареєстрованих осіб. Позивач просить також їхніх синів визнати такими, що втратили право користування житлом, але при цьому не зазначає, що не проживають вони з поважної причини, так як позивач їх вигнав з будинку і чинить їм перешкоди в користуванні будинком. Хоча вона, як співвласник згідна, щоб сини проживали та були зареєстровані в будинку. Крім того син ОСОБА_7 проживав у будинку до липня 2019 року, а в липні 2019 року позивач вигнав його. А тому посилання позивача, що син не проживає понад один рік є неправдиві та надумані. Доказом, що вона не проживає в будинку позивач вважає акт обстеження матеріально-побутових умов від 23 грудня 2019 року. В акті зазначено, що ОСОБА_8 підтверджує, що вона не проживає. Однак такі пояснення від ОСОБА_8 позивач одержав обманним шляхом.

20.01.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник посилається на те, що єдиним власником будинковолодіння, що знаходиться в: АДРЕСА_1 є позивач. ОСОБА_5 не проживає в будинку з 2013 року, про що вона підтверджувала у відзиві на позов у справі про розірвання шлюбу.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву з проханням справу розглядати без його участі та вказав, що він знятий з реєстрації у будинковолодінні, що знаходиться в: АДРЕСА_1 з 13.01.2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимолги заперечив та пояснив, що у будинковолодінні, що знаходиться в: АДРЕСА_1 він не проживає з липня 2019 року, оскільки позивач по справі в липні 2019 року з погрозами вигнав його з вказаного будинку та змінив замки. Тому він не має доступу до цього житла, хоча його речі знаходяться там до цього часу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов.

ІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 27 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі.

ІІІ. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 17 липня 2014 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок, що знаходиться в: АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с. 8).

Згідно Акту обстеження матеріально побутових умов від 23.12.2019 року зазначено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не проживають у будинковолодінні, що знаходиться в: АДРЕСА_1 більше одного року (а.с.11).

У довідці Нижньовербізької сільської ради від 16.12.2019 року № 1369 вказано, що в будинковолодінні, що знаходиться в: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.12).

Як встановлено в рішенні Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , сторони зареєстрували шлюб 01 серпня 1987 року (а.с.13).

Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 13).

Як вбачається з довідки про зняття з реєстрації від 13.01.2020 року № 36, ОСОБА_6 знято з реєстрації 13.01.2020 року (а.с. 32).

ІV. Норми права, якими регулюються правовідносини сторін.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

V.Оцінка суду

Суд, заслухавши учасників справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Основними доводами позовної заяви позивач зазначає, що він є єдиним власником будинковолодіння що знаходиться в: АДРЕСА_1 , відповідачі без поважних причин не проживають у вказаному житлі понад один рік, а тому є такми, що втратили право користування житлом.

Однак вказані доводи спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами. Суд важає доведеним, що сторони у справі з серпня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2018 року розірвано.

Сторони у справі мають дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_2

У період шлюбу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 17 липня 2014 року набуто у власність житловий будинок, що знаходиться в: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровані позивач та відповідачі.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу)..

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином суд доходить висновку, що будинок, що знаходиться в: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач ОСОБА_5 є співвласником вказаного будинку.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18.

Доводи позовної заяви про те, що відповідач ОСОБА_5 не є власником будинку, не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до статті 60 СК України, спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_5 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт незвернення ОСОБА_5 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Що стосується позовної вимоги про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом, то в її задоволенні суд відмовляє виходячи з того, що вони мають право там проживати з дозволу співвласника- ОСОБА_5 відповідно до положень ст..ст. 319, 383 ЦК України.

На підставі наведеного та ст.ст. 319, 321, 346, 383, 391 ЦК України, 60, 61 СК України керуючись ст..ст. 12, 81, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського Апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Васильковський В. В.