ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5662/19
Провадження № 2/362/747/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участі секретаря Шевченко М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловою площею будинку АДРЕСА_1 .

Вказуючи на те, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . Крім неї в будинку ще зареєстрована ОСОБА_2 , однак в будинку вона не проживає більше 20 років, вона неодноразово просила її знятися з реєстрації, але вона відмовляється. Факт реєстрації ОСОБА_2 в належному їй будинку створює незручності, оскільки вона позбавлена можливості отримати субсидію по оплаті комунальних послуг, а сама відповідачка не надає їй допомоги по оплати комунальних послуг у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі, та пояснила суду, що ОСОБА_2 є онукою її довірителя, в будинку вона зареєстрована разом зі своїми неповнолітніми дітьми, проте питання про зняття з реєстрації дітей ОСОБА_3 не ставиться, а лише відносно відповідачки, яка в будинку не проживає багато років, комунальні послуги не сплачує, а її реєстрація в будинку позбавляє позивачку отримати субсидію, що створює їй матеріальні незручності, оскільки вона є пенсіонеркою.

ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги не визнала та пояснила, що дійсно через конфлікт який стався між її бабусею та її матір`ю вона з 16 років в будинку не проживає та проживає разом зі своїм чоловіком та дітьми у будинку її матері в АДРЕСА_2 . До часу звернення позивача до суду вона періодично відвідувала позивачку, але проживати в будинок вона не поверталася, перешкод їй в користуванні будинком ніхто не чинив, комунальні послуги вона не сплачує через відсутність у неї на це коштів.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 1979 року та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2019 року реєстраційний номер 214, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок під АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Згідно довідки виконавчого комітету Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 20 вересня 2019 року за вих. № 11215 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані позивач - ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 та правнуки позивача - діти відповідача: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 8).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов комісії у складі депутата Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 11 вересня 2019 року, в будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані проте не проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.7).

В судовому засіданні сама ОСОБА_2 підтвердила, що з 16 років в будинку належному позивачу вона не проживає, а разом зі своєю сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_2 в будинку, що належить її матері, а будинок в якому вона зареєстрована перестала відвідувати з часу звернення ОСОБА_3 , тобто більше року, що підтверджується наданими в судовому засіданні її особистими поясненнями.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Факт не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку підтверджується довідками та актом, відсутність її особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено, що також не заперечувалося в судовому засіданні ОСОБА_2 , яка підтвердила, що разом з родиною проживає за іншою адресою, доказів поважності причин не проживання у спірному будинку, суду надано відповідачкою не було.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в спірному будинку, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталася, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несе, перешкод в користуванні їй ніхто не чинив, відтак остання втратила право користуватися цим житлом, що дає підстави суду визнати відповідачку такою, що втратили право користування житловим приміщенням.

Керуючись статтями 6, 9, 71, 72, 150, 156 ЖК України, статтями 4, 11, 12, 19, 42, 80, 81, 89, 200, 206, 247, 263, 265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11.09.2020 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко