Номер провадження 2/754/392/20 Справа №754/6413/18
13 травня 2020 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Дорошенко В.В., номер справи: 754/6413/18
ОСОБА_2 - відповідач 1
ОСОБА_3 - відповідач 2
Вимоги позивача: визнання правочинів недійсним,
Муляр А.М. - адвокат позивача
Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнювались про визнання на підставі ст. 234 ЦК України недійсними укладених між відповідачами договорів позики на загальну суму: 4752500 грн., а саме від: 01.11.2003 року на суму: 325000 грн.; 28.09.2004 року на суму: 315000 грн.; 14.10.2005 року на суму: 400000 грн.; 06.05.2006 року на суму: 300000 грн.; 01.11.2007 року на суму: 500000 грн.; 01.12.2007 року на суму: 1032000 грн.; 05.12.2007 року на суму: 1000000 грн.; 17.05.2008 року на суму: 880500 грн.. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що кошти за договорами позики не надавались і не отримувались.
У судовому засіданні позивач позов підтримав і не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином за місцем своєї реєстрації, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями.
З урахуванням ст. ст. 128-131, 223, 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті заочно за відсутності відповідачів.
Вислухавши позивача, оглянувши матеріали справи № 2-3283/11, матеріали справи № 2603/3968/12, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне.
Між відповідачами укладено договори позики від: 01.11.2003 року на суму: 325000 грн.; 28.09.2004 року на суму: 315000 грн.; 14.10.2005 року на суму: 400000 грн.; 06.05.2006 року на суму: 300000 грн.; 01.11.2007 року на суму: 500000 грн.; 01.12.2007 року на суму: 1032000 грн.; 05.12.2007 року на суму: 1000000 грн.; 17.05.2008 року на суму: 880500 грн..
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України, 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі ст. ст. 215 і 216 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. 5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Згідно зі ст. 234 ЦК України, 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, 24. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2011 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 25.04.2012 року у справі № 2-3283/2011 з відповідача 1 на користь відповідача 2 стягнуто загальну суму: 4752500 грн. за всіма вищевказаними договорами позики.

При цьому, факт передачі грошових коштів за всіма вищевказаними договорами позики був предметом перевірки судами першої і другої інстанцій у справі № 2-3283/2011.

Згідно з ч. 4 і ч. 5 ст. 82 ЦПК України, 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Будь-яких конкретних правових доказів. які б свідчили фіктивність укладених між відповідачами договорів, сторона позивача суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

В ухвалах слідчих суддів на які посилається позивач, мова йде про ФОП, а не про фізичну особу.

За таких обставин, позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 263-265, 280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: