Дата документу 03.03.2020 Справа № 320/3402/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
Єдиний унікальний номер 320/3402/16 Головуючий у 1-й інстанції Бахаєв І.М.
Номер провадження 22-ц/807/123/20 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Поляков О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання недійсним права власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, про визнання недійсною державну реєстрацію земельної ділянки, про стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И ЛА :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи неодноразово уточнювала, до ОСОБА_3 , про визнання недійсним права власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, про визнання недійсною державну реєстрацію земельної ділянки, про стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, зазначала, що вона є дочкою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого продав ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , якого було замінено у зв`язку зі смертю на ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 600,14 кв.м.

Проте, рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, на думку ОСОБА_1 , ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, і правом на його оскарження її батько не скористався, через смерть.

З огляду на наведене, просила суд визнати недійсним право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку з 10.11.2006 року, як безпідставно отриману за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року; визнати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки за витягом; стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з урахуванням принципу правової визначеності, зазначив, що не має права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили. Встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані незаконністю рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2011 року, яким зокрема, визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку площею з моменту укладення договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року та стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 судові витрати в сумі 549,20 грн. суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року, та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області не постановив ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі № 2-421/2012 за позовом ОСОБА_3 , не зробив запит суду про місце реєстрації відповідача ОСОБА_4 , не з`ясував причину його відсутності у судовому засіданні, не постановив ухвалу про залучення до участі у справі правонаступника померлого за підписом головуючого судді Баранова В.І. Не було взято до уваги, що після померлого вже було ухвалено законне і обґрунтоване рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року про визнання спадкоємця власником спірної земельної ділянки у цивільній справі № 2-3690/11. Також, при вирішенні права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, було застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме: вимоги ст. 377 ЦК України, коли зміст ст. 120 ЗК України не був приведений у відповідність до ст. 377 ЦК України. Також, ОСОБА_1 зазначала, що незважаючи на ухвалене рішення суду від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 залишився власником своєї земельної ділянки, площею 600,14 кв.м. на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 22 червня 2000 року, оскільки вказаний акт ніким не визнаний незаконним та не скасований. Крім цього, Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області допустив порушення ст. 24 та п. 2 ч. 3 ст. 129 Конституції України, якими передбачено можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

16 жовтня 2019 року ОСОБА_2 , особа, яка не приймала участь у справі, посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням порушено її права, також подала апеляційну скаргу на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року, в якій просила оскаржуване рішення скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що в оскаржуваному рішенні є посилання на рішення суду від 20 листопада 2012 року. Разом з тим, судом не взято до уваги, що при вирішенні права власності на земельну ділянку на момент укладання договору купівлі-продажу жилого будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, було застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме вимоги ст. 377 ЦК України. Також не взято до уваги наявність Державного акту про право власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, який є належним підтвердженням права власності. Разом з тим, на момент ухвалення рішення суду від 20 листопада 2012 року, вже було ухвалено законне і обґрунтоване рішення суду від 13 жовтня 2011 року про визнання спадкоємця власником земельної ділянки, і тому, земельна ділянка не може належати ОСОБА_3 , а суд не мав права ухвалювати рішення 20 листопада 2012 року про визнання права власності на земельну ділянку, та стягувати з інваліда 2 групи ОСОБА_1 судові витрати, витрачені ОСОБА_3 за подання свого позову.

27 січня 2020 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до апеляційного суду надішли аналогічні за змістом заяви про забезпечення доказів (т. 2 а.с. 138, 144). Посилаючись на те, що предметом позовної заяви є визнання недійсним права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, на підставі рішення суду від 20 листопада 2012 року, просять витребувати нотаріальну справу по укладанню між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 договору купівлі-продажу жилого будинку від 10 листопада 2006 року, посвідчену нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Бєдновою Н.В.; витребувати спадкову справу №593/2010 ОСОБА_4 , яким помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребувати цивільну справу № 2-3690/2011 за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольського Державного нотаріуса про визнання спадкоємця власником земельної ділянки, що залишилась після її померлого батька ОСОБА_4 ; витребувати цивільну справу № 2-421/2012.

Вказані заяви не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до змісту вказаної статті, підставою для постановлення ухвали про забезпечення доказів може бути наявність ризиків, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в заяві не наведено підстав для забезпечення доказів, визначених ч. 1 ст. 116 ЦПК України. Також, в заяві не було наведено чи зверталась ОСОБА_1 з такою заявою до суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Також, 17 січня 2020 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшли аналогічні за змістом клопотання про зупинення провадження у справі. В обґрунтування клопотання зазначено, що в рамках цієї справи є посилання на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке на теперішній час перебуває у провадженні Запорізького апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 140-143). Просять зупинити провадження по справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання недійсним права власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, про визнання недійсною державну реєстрацію земельної ділянки, про стягнення судових витрат до закінчення перегляду судового рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року.

Зазначене клопотання підлягає залишенню без задоволення, оскільки з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року залишено без змін (справа « №2-421/2012 провадження № 22-ц/807/22/20).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Таким чином, відсутні підстави для зупинення провадження.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акту серії I-ЗП № 059002 на право власності на земельну ділянку виданого на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12 червня 2000 року, земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 91).

Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Бєдновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 7974 житловий будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 92).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року, було визнано ОСОБА_1 , спадкоємцем права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на земельну ділянку площею 600,14 кв.м по АДРЕСА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 998145, виданого 05 червня 2007 року начальником міського управління земельних ресурсів Г.О. Ковальовим.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2011 року було роз`яснено рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року у цій справі. В ухвалі зазначено, що рішення правильно читати так: «Визнати ОСОБА_1 спадкоємцем права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. по АДРЕСА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 998145, виданого 05 червня 2007 року начальником міського управління земельних ресурсів Г. ОСОБА_5 . ОСОБА_6 , та визнати за нею право власності на вказане спадкове майно».

Вбачається також, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2013 року (провадження №22-ц/778/2979/13), рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2011 року про роз`яснення рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року у цій справі - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування за законом відмовлено.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року (т. 1 а.с. 217-219), позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В., КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, - задоволено частково: визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. розташовану за адресою: по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_3 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_3 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 судові витраті в сумі 549,20 грн. В інший частині задоволені позову ОСОБА_3 - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В., про стягнення грошових сум - відмовлено повністю.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що судовим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року визнано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_7 з дня придбання нею будинку.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо скасування чи зміни вказаного рішення, а отже у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційних скарг повністю зводяться до незгоди з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

З урахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, обґрунтовано залишив позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення.

Також посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційних скаргах на те, що при визнанні за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., судом було не вірно застосовано норми статті 377 ЦК України не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду іншої справи № 2/421/2012, рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти установленні у яких не потребують доказуванню.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: