Провадження № 22-ц/801/717/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 рокуСправа № 127/33311/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копаничук С.Г.

суддів: Стадника І.М.,Панасюка О.С.

при секретарі - Богацькій О.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Регіональний сервісний центр МВС у Вінницькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю «С.П.М.К.», ОСОБА_3 ,

третя особа - Регіональний сервісний центр МВС у Одеській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Дернової В. В., повний текст якого складено 27 січня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області, Товариства з обмеженою відповідальністю «С.П.К.М.», ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Регіонального сервісного центру МВС у Одеській області, про визнання недійсним правочину, скасування державної реєстрації, витребування майна та зобов`язання вчинити дії,

В с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «С.П.К.М.», ОСОБА_3 , Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області за участю третьої особи - Регіонального сервісного центру МВС у Одеській області, про визнання недійсним правочину, скасування державної реєстрації, витребування майна та зобов`язання вчинити дії. Вказав, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 02.08.2016 року, він є власником транспортного засобу марки AUDI, моделі А8, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (рама, кузов, коляска) № НОМЕР_3 , чорного кольору, тип - загальний легковий седан-В. На підставі довіреності від 16 лютого 2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. за реєстровим № 258, він уповноважив відповідача ОСОБА_2 розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, давати в позичку, надавати в оренду тощо) вищевказаним транспортним засобом. В подальшому, він дізнався, що на підставі Договору комісії № 7268/18/000314 від 27.03.2018 року, ОСОБА_2 передав ТОВ «С.П.К.М.» та доручив в строк до 3 днів укласти від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу вказаного автомобіля за ціною 1 173 000 грн. При цьому, відповідач ОСОБА_2 повідомив йому, що транспортного засобу у його володінні немає, будь-яких правочинів з ТОВ «С.П.К.М.» він не вчиняв, ніяких договорів не підписував. Зазначив, що ОСОБА_2 фактично не розпоряджався транспортним засобом, а договір комісії укладено поза його, ОСОБА_1 , волею, оскільки він не уповноважував ОСОБА_2 на підписання такого договору. В подальшому, йому стало відомо, що згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7268/18/000314 від 27.03.2018 року, ТОВ «С.П.К.М.» продало автомобіль ОСОБА_3 , за яким Регіональним сервісним центром МВС у Одеській області здійснено реєстрацію права власності на вказане майно.

Посилаючись на те, що коштів від продажу автомобіля він не отримував, а договір комісії № 7268/18/000314 від 27.03.2018 року оформлений на підставі довіреності за підробленим підписом за відсутності його волевиявлення на підставі ч.ч.3,5 ст.203,ст.215 ЦК України є недійсним, просив визнати недійсним договір комісії від 27 березня 2018 року № 7268/18/000314, укладений між ТОВ «С.П.К.М.» та ОСОБА_2 на вчинення правочинів щодо продажу транспортного засобу марка, модель AUDI А8 4.2 СЕДАН-В, 2012 року випуску, колір чорний, VIN , № кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; скасувати державну реєстрацію (перереєстрацію) транспортного засобу: випуску, колір чорний, VIN , № кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , номер двигуна НОМЕР_5 , об`єм двигуна 4163, реєстраційний номер НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_3 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь вказаний транспортний засіб ; зобов`язати Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області відновити за ним державну реєстрацію транспортного засобу: марки AUDI модель А8, 2012 року випуску, шасі (рама, кузов, коляска) № НОМЕР_3 , чорного кольору, тип транспорту: загальний легковий седан-В, здійснено 2 жовтня 2016 року, видати свідоцтво про державну реєстрацію та номерний знак.

Рішенням Вінницького міського суду від 27 лютого 2020 року позов задоволено частково, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб марки AUDI, моделі А8, 2012 року випуску, шасі (рама, кузов, коляска) № НОМЕР_3 , чорного кольору, тип - загальний легковий седан-В, та скасовано державну реєстрацію (перереєстрацію) вказаного транспортного засобу за ОСОБА_3 з відновленням попереднього стану. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати, а у задоволенні позову відмовити. Вказав, що не дослідивши всіх обставин справи,суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову. Доводи позивача на відсутність намірів продати автомобіль спростовуються виданою ним нотаріально посвідченою довіреністю на ім`я ОСОБА_2 , яка недійсною не визнавалась, не відкликалась та не припинялась, а відтак укладення останнім договору комісії є правомірним. Зазначив, що висновок судового експерта №5750/5751/18-21 про те, що підписання договору комісії здійснювалось не ОСОБА_2 , а іншою особою, є безпідставним, оскільки предметом експертизи був інший договір комісії за №7268/18/000249 від 22.02.2018 року, а не спірний договір комісії за №7268/18/000314 від 27.03.2018 року. Крім того вказаний висновок достовірно не підтверджує ту обставину ,що вказаний договір підписувався не ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним і обгрунтованим ,а доводи апеляційної скарги безпідставними. Зазначив, що оскільки слідчим не прийнято рішення про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 по факту незаконного заволодіння автомобілем ОСОБА_1 поза його волею і його продажу ОСОБА_3 , висновки і рішення суду про задоволення вимог позивача в частині витребування автомобіля на користь позивача є обґрунтованими. .Продаж комісійним магазином - ТОВ « С.П.К.М.» спірного авто ОСОБА_5 і послідуюче розірвання договору за угодою сторін в не письмовій формі свідчить про те, що власником автомобіля залишалась ОСОБА_5 , а тому продаж його ОСОБА_3 є незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області зазначив, що реєстрація спірного автомобіля за ОСОБА_3 була проведена на підставі документів, що підтверджують правомірність придбання ним автомобіля ,а скасування цієї реєстрації може мати місце лише у разі виявлення реєстрації автомобіля за фіктивними чи підробленими документами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає доводи апеляційної скарги не обгрунтованими, так як жодних угод з приводу спірного автомобіля з ТОВ «С.П.К.М.» не укладав.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області надав апеляційному суду заяву про розгляд справи у їх відсутність

В судові засідання ,що неодноразово призначалися у справі , починаючи з 07.05.2020 року , позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 не з`являлися, посилаючись на умови запровадженого в зв`язку з хворобою СOVID-19 карантину, подавали клопотання про відкладення розгляду справи, які судом задовольнялись. В судові засідання, що призначались на 03.09.2020 року вказані особи також не з`явились ,хоча про дату час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Оскільки повідомлення про вручення судової повістки на 03.09.2020 року , що направлялась за місцем проживання ОСОБА_1 до суду не повернулось , суд вважав місце проживання(перебування) ОСОБА_1 з початку вересня 2020 року невідомим ,а тому ,крім направлення повістки на останнє відоме суду його місце проживання (місцезнаходження) для забезпечення розгляду справи за його участі , здійснив оголошення про виклик його в судове засідання на 17.09.2020 року на офіційному веб-сайті судової влади України . Враховуючи викладене ,а також тривалі строки перебування даної справи на розгляді та належне здійснення судом виклику сторін ,що вчергове не з`явились у судове засідання, призначене на 17.09.2020 року , а також відсутність будь-яких доказів поважності причин їх відсутності, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явились .

Заслухавши доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 , яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню ,виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що власником автомобілю марки AUDI, моделі А8, 2012 року випуску, шасі (рама, кузов, коляска) № НОМЕР_3 , чорного кольору, тип - загальний легковий седан-В, є позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_7 (т. 1, а.с. 13).

Довіреністю від 16 лютого 2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. за реєстровим № 258, позивач ОСОБА_1 уповноважив відповідача ОСОБА_2 розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, давати в позичку, надавати в оренду тощо) транспортним засобом марки AUDI, моделі А8, 2012 року випуску, шасі (рама, кузов, коляска) № НОМЕР_3 , чорного кольору, тип - загальний легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_7 (т. 1, а.с. 14).

27.03.2018 року між ТОВ «С.П.К.М.» та ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , було укладено Договір комісії № 7268/18/000314, на підставі якого транспортний засіб марки AUDI, моделі А8, 2012 року випуску, шасі (рама, кузов, коляска) № НОМЕР_3 , чорного кольору, тип - загальний легковий седан-В було продано ОСОБА_3 (договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7268/18/000314 від 27.03.2018 року) (т.1, а.с.15,23) та зареєстровано за ним (т.1, а.с. 26).

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування на користь ОСОБА_1 спірного автомобіля з незаконного володіння ОСОБА_3 і скасування його реєстрації за останнім,суд першої інстанції виходив із того, що останній вибув з володіння власника - позивача ОСОБА_1 та уповноваженої ним особи - відповідача ОСОБА_2 поза їх волею, посилаючись на підтвердження факту незаконного заволодіння автомобілем доказами : витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 0001765 від 03.05.2018 року ; (т.1, а.с. 110) повідомленням про підозру ОСОБА_4 від 23.04.2019 року за ч. 3 ст. 289 КК України, згідно якої останній ,реалізовуючи умисел на незаконне заволодіння належним ОСОБА_1 автомобілем марки AUDI А8, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_7 , чорного кольору, номер кузова НОМЕР_3 , діючи з корисливою метою та всупереч волі власника ОСОБА_1 і особи, уповноваженої розпоряджатися автомобілем ОСОБА_2 , таємно від останніх, за допомогою раніше наданих йому ключів, сів за кермо автомобіля , таким чином незаконно заволодів цим транспортним засобом. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_4 , використовуючи послуги ТОВ «С.П.К.М.», продав належний ОСОБА_1 автомобіль, яким попередньо незаконно заволодів, ОСОБА_3 (т.2, а. с. 129-132); показаннями допитаного у судовому засіданні як свідка відповідача ОСОБА_2 ; висновком судових експертів за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи у матеріалах кримінального провадження № 0001765 від 14.11.2018 року № 5750/5751/18-21 як письмовим доказом (т.1, а. с. 18-22). При цьому виходив із того ,що відсутність обвинувального вироку щодо вчинення злочину конкретною особою не спростовує факту вчинення кримінального правопорушення, як такого.

Відмовляючи у визнанні договору комісії на продаж автомобіля від 27.03.2018 року ,укладеного між ТОВ «С.П.К.М.» та ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , недійсним, суд виходив із того,що, зважаючи на встановлене вибуття автомобіля з володіння вказаних осіб поза їх волею, вказаний договір ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 не укладався, між комітентом та комісіонером не було досягнуто згоди щодо його істотних умов (тобто є неукладеним), а недійсними визнаватись лише укладені договори,а тому у задоволенні позову в цій частині відмовив. При цьому суд розцінив посилання у відзиві на позовну заяву ТОВ «С.П.К.М.» на те,що договір купівлі - продажу автомобіля ОСОБА_3 було здійснено на підставі договору комісії від 22.02.2018 року,доказом не укладення ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 договору комісії від 27.03.2018 року.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду ,оскільки суд невірно оцінив надані на підтвердження позовних вимог докази з точки зору відповідності їх критеріям належності ,допустимості, достовірності і достатності , невірно встановив обставини справи і застосував норми права ,а відтак, дійшов необґрунтованих висновків ,як щодо підстав відмови у визнанні спірного договору комісії від 27.03.2018 року недійсним,так і щодо задоволення позову частково.

У своїх вимогах ОСОБА_1 посилається на те, що він не уповноважував ОСОБА_2 на підписання договору комісії,його умови з ним не узгоджувалися і правочини він не схвалював (а.с.3 т.1),останній повідомив його, що договір комісії не підписував, грошові кошти за автомобіль не отримував ,а тому продавець не мав права відчужувати автомобіль і останній вибув із його володіння поза його волею,а договір комісії від 27.03.2018 року ,як такий ,що укладений у відсутність його волевиявлення є недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1,3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст.330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Тлумачення ст.330 ЦК свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК).

Згідно ст.387 ч.1 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи ,яка незаконно ,без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до змісту ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування,якими є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обставини,що не підлягають доказуванню наведені у ст.82 ЦПК України і до них,зокрема,відносяться обставини, які визнаються учасниками справи, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином,позивач ОСОБА_1 для витребування автомобіля від ОСОБА_3 та визнання договору комісії від 27.03.2018 року недійсним з підстав відсутності його волевиявлення повинен був довести суду належними,допустимими,достовірними і достатніми доказами факти того,що автомобіль був проданий особою,яка не мала права його відчужувати ,а також 1) загублення автомобіля ним або особою, якій він передав майно у володіння; 2) викрадення авто у нього або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуття з володіння його або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом .

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Однак суд, оцінив докази з порушенням ст.89 ЦПК і не звернув увагу на те,що належних допустимих, достовірних і достатніх доказів обставин на підтвердження позову ОСОБА_1 не надав.

Згідно ч.ч.1,3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч.1,2 ст.244 ЦК представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ч.1 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 16 лютого 2018 року видав довіреність зі строком дії 3 роки з правом передоручення, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. за реєстровим № 258, якою уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, давати в позичку, надавати в оренду тощо) транспортний засіб марки AUDI, моделі А8, 2012 року випуску, шасі (рама, кузов, коляска) № НОМЕР_3 , чорного кольору, тип - загальний легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_7 .Для цього надав йому право ,зокрема,представляти його в усіх реєстраційних органах,управління національної поліції,сервісних центрах МВС або будь-яких інших підприємствах і установах з усіх без винятку питань,пов`язаних з відчуженням автомобіля,визначенням його стоянки,одержання необхідних довідок та документів зняття та постановки на облік,підписання правочинів цивільно - правового характеру щодо розпорядження транспортним засобом,визначення при цьому ціни та умов на свій розсуд,а також одержання належних йому за результатами згаданих правочинів грошових сум,а також вчиняти всі юридично значимі дії, пов`язані з цією довіреністю (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Докази того,що вказану довіреність на ім`я ОСОБА_2 ,в тому числі, в період укладення договорів комісії та купівлі-продажу спірного автомобіля, було відізвано, скасовано ОСОБА_1 чи визнано недійсним ,відсутні. Вимога про визнання вказаного правочину недійсним позивачем у даному провадженні також не заявлялась,отже довіреність являлась чинною і підтверджує як наміри позивача на реалізацію автомобіля , так і правомочності ОСОБА_2 щодо неї.

В матеріалах справи також є договір комісії від 27.03.2018 року між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності від 16.02.2018 року діяв ОСОБА_2 , та ТОВ «С.П.К.М.» ,згідно якого останньому,як комісіонеру, було доручено за комісійну плату в строк до 3 роб днів укласти один або декілька правочинів щодо продажу зазначеного автомобіля за ціною 1 млн. 173 тис. грн. Пункт 1.6 договору комісії передбачає ,що договір відповідно до якого комісіонер продає третім особам ТЗ, не підлягає узгодженню та візуванню комітентом, тобто, ОСОБА_1

27.03.2018 року між ТОВ «С.П.К.М.» і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу вказаного автомобіля за 1 173 000 грн. ,який на момент продажу був зареєстрований за ОСОБА_1 і який цього ж дня Регіональним сервісним центром МВС у Одеській області було перереєстровано за ОСОБА_3 .При цьому із письмового доказу - тексту договору купівлі-продажу від 27.03.2018 року вбачається,що товариство «С.П.К.М.» продало вказаний автомобіль ОСОБА_3 саме на підставі договору комісії від 27.03.2018 року ,а не договору комісії від 22.02.2018 року,з чого виходив суд вважаючи спірний договір комісії неукладеним. Таким чином, за наявності на час вчинення оспорюваного правочину чинної довіреності на ім`я ОСОБА_2 із вищевказаними повноваженнями , посилання ОСОБА_1 на вибуття автомобіля з його власності (володіння) поза його волею, так як він не уповноважував ОСОБА_2 на підписання договору комісії,його умови з ним не узгоджувалися і правочини він не схвалював ,не відповідають дійсності, свідчать про відсутність необхідності узгодження з ним правочинів , пов`язаних із продажем автомобіля будь - яким особам і не свідчать про вибуття автомобіля з його володіння поза його волею. На вибуття автомобіля з володіння позивача поза його волею не впливають будь які дії ОСОБА_2 ,охоплені повноваженнями,наданими довіреністю.

Аналізуючи докази в їх сукупності та взаємозв`язку ,колегія суддів посилання відповідача ОСОБА_2 та його свідчення про те,що він не підписував спірний договір комісії від 27.03.2018 року, розцінює критично , виходячи з положень ст.204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину,а також того,що належних,допустимих,достовірних і достатніх доказів цьому ні він ,ні позивач не надали. З цієї підстави ,а також враховуючи,що інші відповідачі позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали,суд не може прийняти визнання ОСОБА_2 позовних вимог ОСОБА_1 в якості підстави для задоволення позову.

Спірний договір комісії від 27.03.2018 року містить узгоджені сторонами умови договору ,містить реквізити сторін їх підписи ,зокрема,фізичної особи - ОСОБА_2 ,а тому не може вважатись не укладеним ,а є оспорюваним.

Разом із тим, при розгляді справи судом першої інстанції клопотань про призначення у справі судово- почеркознавчої експертизи на підтвердження факту не підписання ОСОБА_2 спірного договору комісії , ні позивач,ні відповідач ОСОБА_2 не заявляли .Клопотання про призначення такої експертизи було заявлено відповідачем ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції 24.06.2020 року ,тобто після проведення апеляційним судом підготовчих дій та призначення справи до розгляду ,а тому на підставі ст. 126 ЦПК України дане клопотання було залишено колегією суддів без розгляду.

Також колегія суддів не може прийняти в якості доказу не підписання ОСОБА_2 спірного договору наданий позивачем висновок судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ №5750/5751/18-21 від 14.11.2018 року, оскільки він не стосується вчинення ОСОБА_2 підпису під договором комісії від 27.03.2018 року , на підставі якого автомобіль був проданий ОСОБА_3 ,а стосується його підпису під іншим договором комісії від 22.02.2018 року на підставі якого ОСОБА_3 автомобіль не придбавав. Крім того, наявний висновок експертів здійснений в рамках кримінального провадження і достовірно і в категоричній формі не свідчить про те,що підпис під договором комісії від 22.02.2018 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.(т.1 а.с.18-22).

Таким чином, ні позивач,ні відповідач ОСОБА_2 факт не укладення останнім з ТОВ «С.П.К.М.» спірного договору комісії від 27.03.2018 року не довели ,як і не довели суду підстави для визнання його недійсним,а тому доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу ,рішення суду в цій частині вимог щодо мотивів відмови є таким,що не відповідає закону ,а у задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю.

За таких обставин ,відповідач ОСОБА_3 ,що придбав автомобіль за договором купівлі-продажу у ТОВ «С.П.К.М.» ,що діяло на підставі чинного договору комісії від 27.03.2018 року ,укладеного від імені ОСОБА_1 і на підставі чинної довіреності ОСОБА_2 ,є добросовісним набувачем автомобіля і автомобіль у останнього може бути витребуваний лише у випадках передбачених ч.1 ст.388 ЦК України .

Разом із тим, позовна заява ОСОБА_1 не містить опис обставин за яких автомобіль незаконно вибув із володіння позивача чи його довіреної особи - ОСОБА_2 та доказів,якими це підтверджується.

Також не свідчать про вибуття автомобіля з володіння уповноваженої ОСОБА_1 особи - ОСОБА_2 поза його волею послідуючі дії (бездіяльність) останнього.

Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Разом із тим, у матеріалах справи відсутні докази того,що власник автомобіля ОСОБА_1 чи його довірена щодо автомобіля особа - ОСОБА_2 після 27.03.2018 року і до 02.05.2018 року звертались до органів поліції з приводу незаконного заволодіння чи реалізації автомобіля третьою особою .

У заяві про вчинення злочину до Вінницького ВВП ГУНП у Вінницькій області від 02.05.2018 року ОСОБА_1 зазначає,що у жовтні 2017 року він передав автомобіль у тимчасове користування без права відчуження ОСОБА_4 ,однак йому стало відомо,що на даний час автомобіль перереєстровано на нового власника. Він своєї згоди на відчуження автомобіля нікому не давав і вважає,що невідомі особи(можливо ОСОБА_4 ), зловживаючи його довір`ям,без його згоди продали автомобіль,внаслідок чого йому заподіяно матеріальну шкоду біля 40 тис. доларів США (т.1 а.с. 112) При цьому у своїй заяві в органи поліції ОСОБА_1 не повідомляє органи слідства про те,що 16.02.2018 року видав нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження автомобілем ОСОБА_2 ,від імені якого і укладався в м. Одесі спірний договір комісії. Також відсутні докази фактів звернення позивача чи уповноваженої ним особи ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу незаконних (з їх точки зору) дій ТОВ «С.П.К.М.» і Регіонального сервісного центру МВС у Одеській області щодо їх участі в оформленні правочинів щодо спірного автомобіля за участю невстановлених осіб (можливо ОСОБА_4 )

Не можуть являтись достатніми доказами вибуття з володіння позивача або ОСОБА_2 автомобіля поза їх волею факти повідомлення про підозру ОСОБА_4 від 23.04.2019 року за ч. 3 ст. 289 КК України і порушення кримінального провадження за ч.3 ст.289 КК України за заявою ОСОБА_1 від 02.05.2018 року про незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом і внесення його до ЄРДР,оскільки самі по собі повідомлення про підозру і відкриття кримінального провадження , без наявності обвинувального вироку за даним фактом щодо особи , в силу ст. 82 ЦПК не є як обставиною що не потребує доказування ,так і допустимим ,достовірним і достатнім доказом незаконності обставин такого заволодіння.

Висновок суду першої інстанції про те,що відсутність обвинувального вироку щодо вчинення злочину конкретною особою не спростовує факту вчинення кримінального правопорушення як такого, як доказ незаконності заволодіння автомобілем і вибуття з його володіння позивача чи уповноваженої особи поза їх волею , є неправильним, оскільки суперечить ст.82 ЦПК України і не виключає можливості в ході слідства як закриття кримінального провадження , так і винесення судом оправдального вироку через встановлену відсутність обставин незаконного заволодіння.

На час розгляду судом першої інстанції справи докази притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за незаконне заволодіння спірним автомобілем суду не надані ,місцезнаходження ОСОБА_4 не встановлене.

Таким чином , ОСОБА_6 факти загублення ним або особою, якій він передав у володіння автомобіль ; викрадення у нього або особи, якій він передав автомобіль у володіння або вибуття з володіння його або особи, якій він передав автомобіль у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, не довів ,а відтак, відсутні правові підстави для задоволенні його вимог про витребування автомобіля з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 і , як похідних - про зобов`язання Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області відновити державну реєстрацію спірного автомобіля за позивачем і видати йому свідоцтво про державну реєстрацію та номерний знак. Тому доводи апеляційної скарги і в цій частині є обґрунтованими.

Оскільки суд при розгляді справи допустив порушення норм матеріального і процесуального права,невірно оцінив докази і встановив обставини справи,допустив невідповідність висновків суду їм, внаслідок чого ухвалив рішення,що не відповідає вимогам закону,останнє в силу ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати у справі,зокрема, з позивача на користь заявника апеляційної скарги підлягає відшкодуванню сплачений останні за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 15765 грн.

Керуючись ст.ст.376,382-384 ЦПК України ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2020 року ,- скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області, Товариства з обмеженою відповідальністю «С.П.К.М.», ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Регіонального сервісного центру МВС у Одеській області, про визнання недійсним правочину, скасування державної реєстрації, витребування майна та зобов`язання вчинити дії,- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15765 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верхового суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення .

Головуючий: С. Г. Копаничук

Судді: І. М. Стадник

О. С. Панасюк