ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року

м.Суми

Справа №591/1950/19

Номер провадження 22-ц/816/540/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 26 грудня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 27 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ», в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 18 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С.

Свої вимоги мотивувала тим, що 18 квітня 2016 року відповідачі уклали договір купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , проте вона вважає, що цей договір не відповідає чинному законодавству України та є недійсним з тих підстав, що зазначена квартира була передана нею в іпотеку АТ КБ «Приватбанк» за кредитними зобов`язаннями. Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 червня 2013 року за невиконання нею боргових зобов`язань перед банком на вказану квартиру звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, і надано право АТ КБ «Приватбанк» здійснювати її продаж. Оскільки вона була власником і одночасно іпотекодавцем квартири, купівля-продаж якої оскаржується, то на підставі положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку» вона мала пріоритетне право на викуп квартири, проте АТ КБ «Приватбанк» взагалі не надіслав їй такого повідомлення з пропозицією купити цю квартиру за ціною продажу ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» і продав спірну квартиру без її відома. Вважала, що АТ КБ «Приватбанк» не мало достатнього обсягу дієздатності для продажу вказаної квартири, оскільки вона не відмовлялася і не ухилялася від пріоритетного права викупу квартири. Посилаючись на вказані обставини, просила її позов задовольнити.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав оцінку діям АТ КБ «Приватбанк» щодо не направлення іпотекодавцю (позивачу) повідомлення про намір продати предмет іпотеки, який мав першочергове право викупити квартиру та дійшов неправильного висновку про те, що зазначені обставини не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2019 року - без змін з тих підстав, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим, справедливим і ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Каримовою Н.С., відповідно до якого продавець ПАТ КБ «Приватбанк» передав у власність покупцю ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» однокімнатну квартиру під АДРЕСА_2 . Суми за ціною 241353 грн (а.с. 7-10).

Зі змісту договору вбачається, що сторони уклали цей договір відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та п. 27 розділу «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» іпотечного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків, проте зазначені обставини не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду, зокрема, з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позов про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу заявлено з підстав відсутності у ПАТ КБ «Приватбанк» необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, ПАТ КБ «Приватбанк»

не вправі було відчужувати однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , не запропонувавши її позивачу, яка мала пріоритетне право на викуп квартири, та не отримавши від неї відмови від купівлі або ухилення від такого права.

Проте, проаналізувавши норми матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків, проте зазначені обставини не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина