Справа № 462/1293/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Тимощук І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Позивач 28.02.2020 року звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншими співласниками даної квартири є ОСОБА_2 - її мати та ОСОБА_3 - її брат, проте відповідачі з 2005 року перебувають за кордоном, а саме в Канаді, провінція Онтаріо, м. Торонто. Те, що відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актами ЛКП «Граніт» від 24.07.2017 р., 05.09.2017 р. та актом ЛКП «Левандівка» від 11.02.2020 р. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка також посилається на довіреності від 20.08.2014 р. та 28.08.2014 р. якими відповідачі уповноважили ОСОБА_1 на представництво їх інтересів в усіх державних органах. У зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.

В судове засідання позивач не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, протти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про розгляд справи належним чином. 14.04.2020 року скерувала до суду заяву, в якій зазначила, що просить справу розглядати без її участі, проти задовлення позову не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином. 14.04.2020 року скерував до суду заяву, в якій зазначив, що просить справу розглядати без його участі, проти задовлення позову не заперечує.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Оглянувши матеріали справи, дослідивши усі наявні докази у справі, суд вважає, що відповідачам слід відмовити у визнанні позову і продовжити судовий розгляд справи, оскільки визнання позову відповідачами суперечить вимогам закону виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Зміст права власності, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч.1 ст. 319 ЦК України.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 05.09.1996 року та довідкою ОКП «БТІ та ЕО» № 336 від 02.02.2015 р. /а.с. 9, 12/.

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 17.09.2011 року зареєстрували шлюб, після реєстрації служби дружині присвоєно прізвище ОСОБА_1 /а.с. 8/.

Також встановлено, що відповідачі на даний час не проживають у вищевказаній квартирі, наведене підтверджується актами ЛКП «Граніт» від 24.07.2017 р., 05.09.2017 р. та актом ЛКП «Левандівка» від 11.02.2020 р. /а.с. 13-15/.

В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності, а отже, відповідачі є співвласниками зазначеного майна, а ч. 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, так як в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідачів на вказану квартиру.

Ті обставини, що відповідачі відсутні у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не є підставою для припинення права власності на нього, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом) не поширюються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц (провадження №61-4509св18).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, §41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, враховуючи досліджені в судовому засіданні обставини та зазначені вище положення законодавства суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження та не підлягають задоволенню, а покликання позивача на наявні в матеріалах справи довіреності ОСОБА_2 від 20.08.2014 р. та ОСОБА_3 від 28.08.2014 р., якими вони уповноважили ОСОБА_1 бути їхнім представником з усіма необхідними повноваженнями також не є підстпвою для припинення права власності.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст.4, 5, 10, 12, 76-81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Залізничний районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Постигач О.Б.