КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/15563/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6401/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н.Є., по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» про стягнення штрафу за невиконання умов договору бронювання квартири, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача штраф за договором бронювання квартири від 04 липня 2017 року у розмірі 12 113,18 грн., а також усі понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначала, що 04 липня 2017 року між ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» та позивачем було укладено договір бронювання квартири №13-7 / 17 , відповідно до якого ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» зобов`язується зарезервувати, шляхом надання переважного права на придбання однокімнатної квартири у житловому будинку АДРЕСА_3 , загальною площею відповідно до проекту 54,96 кв.м, розташованої на тринадцятому поверсі житлового будинку, а позивач отримує переважне право на придбання об`єкту нерухомості в майбутньому із дотримування умов, передбачених цим договором та за ціною 605 656,20 грн. Згідно з п. 1.2 договору бронювання квартири термін завершення будівництва об`єкта визначений до 01 грудня 2018 року. Однак станом на 01 березня 2019 року будівництво не завершено. Згідно з п. 4.2. договору бронювання квартири у разі затримки строків завершення будівництва більше ніж на три місяці відповідач сплачує на користь позивача штраф за невиконання або неналежне виконання умов цього договору одноразово в розмірі 2% від вартості об`єкту нерухомості (а.с. 2-3).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 29-31).

Не погодившись з рішенням районного суду, 29 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Яма Д.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с. 34-35).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що на обґрунтування позовних вимог позивачем надано належні, допустимі та не спростовані докази на підтвердження того факту, що будівництво житлового будинку не завершено. Відповідач не надав на спростування повідомлених очевидних фактів жодного заперечення і жодного доказу. Вважає, що ст. 614 ЦК України зобов`язує відповідача надати докази відсутності вини у заподіяних позивачеві збитках, проте, суд першої інстанції звільнив відповідача від обов`язку доводити відсутність своєї вини у невиконанні зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 липня 2017 року між ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» та ОСОБА_1 було укладено Договір бронювання квартири № 13-7/ 17 (а.с. 7).

Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору, ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» зобов`язується зарезервувати шляхом надання переважного права на придбання однокімнатної квартири будівельний №13-7, загальною площею відповідно до проекту 54,96 кв.м, розташованої на тринадцятому поверсі житлового будинку, за будівельною адресою: житловий будинок АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 отримує переважне право на придбання об`єкта нерухомості в майбутньому із дотриманням умов, передбачених цим договором та за ціною 605 659,20 грн.

Згідно з п. 1.2 Договору бронювання квартири сторони узгодили, що запланований термін завершення будівництва об`єкта нерухомості - не пізніше 01 грудня 2018 року. Сторона 1 (ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет») зобов`язується за свій рахунок забезпечити будівництво та вжити заходів, щодо введення в експлуатацію об`єкту нерухомості.

Відповідно до пункту 1.5 цього Договору, оплата вартості об`єкта нерухомості здійснюється ОСОБА_1 у відповідності з укладеним у майбутньому договором купівлі-продажу. Повна вартість квартири (майнових прав на квартиру) повинна бути сплачена у строки, передбачені відповідним договором купівлі-продажу.

Пунктом 4.2. Договору бронювання квартири визначено, що у разі затримки більше ніж на три місяці строків завершення будівництва, передбачених п. 1.2 цього Договору і у зв`язку з цим затримання передачі прав на об`єкт нерухомості, за умови належного виконання Стороною 2 ( ОСОБА_1 ) своїх зобов`язань за цим договором, Сторона 1 (ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет») сплачує на користь Сторони 2 ( ОСОБА_1 ) штраф за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору - одноразово в розмірі 2 (два) % від вартості Об`єкта нерухомості.

Відповідно до пункту 5.5 вищевказаного Договору, цей Договір не є попереднім договором до договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості в розумінні ст. 635 ЦК України та не породжує відповідних правових наслідків. Даний договір надає Стороні 2 ( ОСОБА_1 ) право на переважне перед іншими право придбання об`єкта нерухомості.

Згідно з приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Пунктом 2 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України).

Предметом позову у цій справі є вимоги позивачки ОСОБА_1 про стягнення штрафу з відповідача на підставі пункту 4.2 Договору бронювання квартири № 13-7/17 від 04 липня 2017 року з посиланням на неналежне виконання відповідачем пункту 1.2 цього Договору.

Позивачкою в позовній заяві не зазначено, а судом не встановлено обставин і доказів, за яких суд мав би підстави дійти висновку про невиконання відповідачем зобов`язання, передбаченого пунктом 1.1 вищевказаного Договору, а саме - резервування за ОСОБА_1 , шляхом надання останній переважного права на придбання однокімнатної квартири будівельний номер № 13-7 , загальною площею відповідно до проекту 54.96 кв.м., розташованої на тринадцятому поверсі житлового будинку, за будівельною адресою : житловий будинок АДРЕСА_3 із дотриманням умов, передбачених цим Договором, та за ціною 605659.20 грн.

Аналіз змісту пункту 4.2 вищевказаного Договору дає підстави для висновку, що сторони погодили виникнення зобов`язання ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» сплатити одноразово штраф (2% від вартості Об`єкта нерухомості) у разі затримки більше ніж на три місяці строків завершення будівництва, передбачених п. 1.2 цього Договору і у зв`язку з цим затримання передачі прав на Об`єкт нерухомості, з однієї сторони та за умови належного виконання Стороною 2 ( ОСОБА_1 ) своїх зобов`язань за цим Договором, з іншої.

За змістом Договору бронювання квартири № 13-7/17 від 04 липня 2017 року вбачається, і апелянт цього не заперечувала, що обов`язки ОСОБА_1 передбачені пунктами 1.5, 2.3 і 2.4 вищевказаного Договору, а саме: оплата вартості об`єкта нерухомості здійснюється ОСОБА_1 у відповідності з укладеним у майбутньому договором купівлі-продажу (п. 1.5 Договору), сплата усіх витрат, пов`язаних із оформленням права власності (п. 2.3 Договору) та, після завершення будівництва об`єкта нерухомості, прийняття участі (виступити одним з засновників) об`єднання співвласників багатоквартирного будинку і укласти відповідні договори з постачальниками послуг (п. 2.4 Договору).

З вищенаведених умов Договору вбачається, що обов`язком позивачки, серед зазначених інших, є і оплата вартості квартири, яку за договором бронювання квартири позивач зарезервувала.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази (ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенціюпро захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.

Відповідач ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» не навів заперечень проти доводів позивачки про недотримання запланованого терміну завершення будівництва об`єкта нерухомості - не пізніше 01 грудня 2018 року (пункт 1.2 вищевказаного Договору).

Поряд з цим, до позовної заяви та під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів виконання нею умов Договору і настання передбачених пунктом 4.2 Договору умов за яких суд мав би підстави стягнути штраф із відповідача. Так, зокрема, до суду не надано доказів укладення договору купівлі-продажу квартири (майнових прав на квартиру), виконання позивачкою ОСОБА_1 зобов`язання щодо оплати вартості об`єкта нерухомості у відповідності до пункту 1.5 цього Договору та виконання інших зобов`язань відповідно до пунктів 2.3, 2.4 цього Договору.

За змістом пункту 5.5 цього Договору сторони визначили, що цей Договір не є попереднім договором до договору купівлі-продажу в розумінні ст. 635 ЦК України і лише надає Стороні 2 ( ОСОБА_1 ) право на переважне перед іншими право придбання об`єкта нерухомості.

Таким чином, сторони визначили сплату ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» штрафу за пунктом 4.2 Договору за умови належного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим Договором (у т.ч. п.п. 1.5, 2.3 і 2.4 цього Договору).

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Визначивши пункти 4.2, 5.3-5.5 Договору сторони на власний розсуд, за взаємною домовленістю і відповідно до чинного законодавства узгодили підстави і умови настання відповідальності у вигляді штрафу. Тому, колегія суддів визнала неспроможними та відхилила доводи апелянта, що районний суд не проаналізував зміст договору та неможливість позивача довести виконання певних умов договору.

Крім того, визначену позивачкою суму штрафу у розмірі 12113 грн. 18 коп., що розрахована як 2% від суми 605 659.20 грн., яка визначена за пунктом 1.1 Договору, колегія суддів визнала необґрунтованою, оскільки за пунктом 4.2 укладеного сторонами Договору розмір штрафу 2% визначається від вартості Об`єкту нерухомості, а остання (така вартість Об`єкту нерухомості) має визначатись з урахуванням умов пункту 1.4 цього Договору, тобто на момент передачі об`єкта нерухомості Стороні 2 ( ОСОБА_1 ) з уточненням вартості квартири на підставі фактичної загальної площі, визначеної в технічній документації. Тому, визначення позивачкою та її представником розміру штрафу від ціни 605 659.20 грн., яка зазначена у пункті 1.1 Договору суперечить умовам пункту 4.2 Договору. Застосування до розрахунку штрафу пункту 4.3 цього Договору за яким у разі відмови від укладення договору купівлі-продажу визначається штраф 2% від ціни визначеної у пункті 1.1 цього Договору є безпідставним, оскільки пункти 4.2 і 4.3 цього Договору містять різні підстави, умови нарахування і сплати штрафів, а вимог про стягнення штрафу за пунктом 4.3 цього Договору у цьому провадженні позивачка не заявляла.

З огляду на вищезазначене, й вимога про стягнення з відповідача штрафу лише з підстав перевищення запланованих строків будівництва, суперечитиме умовам пункту 4.2 укладеного сторонами Договору, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Враховуючи вказане, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів належного виконання нею зобов`язань за договором бронювання квартири, зокрема доказів оплати вартості квартири та виконання інших умов, що унеможливлює встановлення судом належного виконання умов договору позивачкою як необхідної умови стягнення штрафу.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова