Провадження №22-ц/812/735/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів- Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О.В. в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_1

до Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області, Кривоозерської районної державної адміністрації, Фермерського господарства "Злагода" про визнання права на земельну частку(пай),

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області, третя особа Кривоозерська районна державна адміністрація Миколаївської області, Фермерське господарство "Злагода" про визнання права на земельну частку (пай).

Позивач зазначає, що 04 січня 1982 року його було прийнято в члени КСП "Колос" (смт.Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області) на посаду скотаря, а після реорганізації КСП "Колос" в 2001 році він був переведений в СФГ "Злагода" конюхом, працював там до звільнення за власним бажанням до 25 грудня 2006 року. 20 квітня 1993 року колективному сільськогосподарському підприємству "Колос" видано Державний акт на право колективної власності на землю серія НОМЕР_1 , зареєстрованого за №5. Як член сільськогосподарського товариства, він мав право на земельну частку (пай), проте його не було включено до списків на паювання земель, які є додатком до державного акту на право колективної власності на землю. Крім того, до теперішнього часу земельну частку (пай) він не отримав, сертифікат на право на земельну частку (пай) йому не видавався.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 , просив поновити пропущений строк позовної давності та визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі 3,63 умовних кадастрових гектари із земель колишнього КСП "Колос" смт. Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області, відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю від 20 квітня 1993 року.

Ухвалою Кривоозерсього районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року залучено співвідповідачами по справі Кривоозерську районну державну адміністрацію Миколаївської області та Фермерське господарство «Злагода».

Рішенням Кривоозерсього районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних на те причин, позивач був обізнаний, що його не було включено до списку на розпаювання землі.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки висновки суду суперечать фактичним обставинам справи та доказам, що їх підтверджують, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що він неодноразово звертався до керівника КСП «Колос» та до сільської ради, щодо надання йому земельного паю, на що йому було роз`яснено про відсутності у нього такого права чому в силу своєї необізнаності він вірив цьому. Скористатись на той час послугою адвоката з метою звернення до суду не міг можливості через низький рівень заробітної плати а в подальшому низький рівень пенсії. Проте в січні 2019 року від знайомих дізнався, що має право на отримання земельного паю та що строк звернення до суду йому може бути відновлено. Районним судом вказані обставини безпідставно не були враховані.

Своїм правом на відзив відповідачі не скористалися.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи згідно запису в трудовій книжці позивача ОСОБА_1 з 1982 року його було прийнято в члени колгоспу "Заповіт ОСОБА_2 "(а.с.12-14), на посаду скотаря.

Даними довідки ФГ "Злагода" підтверджується, що 24 січня 1992 року назву колгоспу "Заповіт Ілліча" було змінено на КСП "Колос", протокол №1, КПС "Колос" - в СГВК "Колос", протокол №1 від 12 січня 2000 року, СГВК "Колос" - в СФГ "Колос", протокол №2 від 31 березня 2001 року, потім СФГ "Колос" - на ФГ "Злагода", протокол №7 від 05 лютого 2007 року смт.Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області.

25 грудня 2006 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням, що підтверджується даними запису у трудовій книжці позивача (а.с.14).

20 квітня 1993 року спілці селянських господарств "Колос" Кривоозерського району Миколаївської області Кривоозерською районною Радою народних депутатів Кривоозерського району Миколаївської області передано у колективну власність 4150.4 гектарів землі в межах згідно з планом, для сільськогосподарського виробництва, відповідно до рішення ХVI сесії ХХІ скликання Кривоозерської районної ради народних депутатів від 20 квітня 1993 року №7 та видано Державний акт на право колективної власності на землю серія НОМЕР_1 , зареєстрований за №5 та список громадян членів КСП (додаток 1). В даному списку прізвище ОСОБА_1 відсутнє.

Згідно відповіді Відділу у Кривоозерському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №2/144-19 від 06 лютого 2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 не був включений до списку громадян - членів КСП "Колос"(а.с.19).

Пунктом 21 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», яким є 01 січня 2019 року, землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина 1 статті 122 ЗК України).

Таким чином, з 01 січня 2019 року землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані.

Тобто невиділені у приватну власність станом на 01 січня 2019 року землі колишнього КСП «Колос» є комунальною власністю Кривоозерської селищної ради Миколаївської області, яка наділена повноваженнями щодо виділення належної позивачу земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) на підставі заяви останньго.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» члену підприємства, який побажав вийти з його складу, земельна ділянка надається із земель сільськогосподарських угідь підприємства, придатних для сільськогосподарського виробництва, в частині, що припадає на одного члена підприємства. Розподіл земель колективної власності підприємства здійснюється відповідно до Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Згідно п.2 Указу Президента «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових

гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Згідно із змістом п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Таким чином, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були чи залишалися членами цього підприємства.

З викладених обставин справи слідує, що позивач 20 квітня 1993 року, тобто на час отримання КСП «Колос» колективного акту на землю, був членом вказаного КСП, в зв`язку з чим отримав право на земельну частку пай та підлягав включенню до відповідного списку членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Проте, як вбачається з наданих письмових доказів у справі до вказаного списку прізвище позивача не було включено.

Згідно ст.ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Пояснюючи причини з яких позивач ОСОБА_1 не міг звернутися до суду в межах трирічного строку, останній посилався на те, що він в усній формі звертався до керівника підприємства та Кривоозерської селищної ради на що його було переконано у відсутності у нього права на отримання земельної частки (паю). Перешкодою в зверненні до суду також мали місце сімейні обставини, а саме втрата членів сім`ї та близьких родичів в 2004-2005 роках, відсутність коштів на послуги адвоката. Лише в січні 2019 року випадково дізнався про розгляд судами аналогічних справ, відновлення строку звернення до суду та задоволення позовів.

Вирішуючи даний спір, районний суд вірно виходив з того, що право звернення до суду у позивача виникло в 1993 році, коли його прізвище не було включене до списку осіб, які мають право на земельну частку пай.

З пояснень позивача слідує, що він був обізнаний з приводу порушення його земельних прав, проте погоджувався з відмовою в відновленні таких прав посадових осіб до яких він звертався та надмірно тривалий час, а саме 26 років не звертався до суду за захистом свого порушеного права.

Посилання позивача на незадовільний матеріальний стан, сімейні обставини, не є причинами, які могли стати реальною перешкодою в зверненні до суду.

Правильно також районний суд вказав, що посилання позивача на те, що саме в 2019 році він дізнався про порушення його права, не можна прийняти до уваги, оскільки відсутні належні та допустимі докази того, що останній не міг дізнатися про таке раніше, а також оскільки таке посилання протирічить його власним поясненням.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно до ст. 76 ЦК України, в редакції 1963 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у вказаній нормі, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 82 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Районний суд, повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно встановив характер спірних правовідносин, визначив норми матеріального права, які їх регулюють, наданим сторонами доказам надав належну оцінку та, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, районний суд дійшов правильного висновку про пропуск строку позовної давності і відсутність поважних причин для поновлення цього строку.

Доводи апеляційної скарги позивача, відтворюють фактично зміст позовних вимог та не містять доводів на спростування наведених висновків.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія не вбачає підстав для його зміни чи скасування, як такого, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 14 травня 2020 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова