Справа № 587/2451/14-ц
Номер провадження 22-ц/816/874/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлова І.В. (суддя-доповідач),

суддів: Собини О.І., Хвостика С.Г.

за участю секретаря

судового засідання - Назарової О.М.

представника позивачки - адвоката Шабатіна Д.Є.

представника відповідача - адвоката Турченка С.П.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Шабатіна Дмитра Євгеновича на рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 лютого 2020 року (суддя Степаненко О.А., дата складання повного тексту рішення не зазначена),

в с т а н о в и в :

24 жовтня 2014 року представник позивачки ОСОБА_3 - адвокат Шабатін Д.Є., звернувся до ОСОБА_2 з позовом, у якому просив суд позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вимоги позову обґрунтовувалися тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

27 листопада 2014 року заочним рішенням Сумського районного суду Сумської області позов ОСОБА_3 було задоволено.

24 липня 2019 року ухвалою Сумського районного суду Сумської області заочне рішення від 27 листопада 2014 року скасоване з призначенням справи до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 58).

Після державної реєстрації шлюбу 11 липня 2015 року, прізвище позивачки змінено з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а.с. 65).

Уточнені вимоги позовної заяви в редакції від 16 вересня 2019 року мотивовані тим, що відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх обов`язків з виховання доньки, не турбується про її фізичний стан і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не надає матеріальну допомогу ОСОБА_7 . Також відповідач створює перепони у виховання дитини, що виразилося у відмові ОСОБА_2 у липні 2019 року надати дозвіл на навчання ОСОБА_7 за кордоном.

04 лютого 2020 року рішенням Сумського районного суду Сумської області від 04 лютого 2020 року у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_7 відмовлено за безпідставністю заявленої вимоги.

В апеляційній скарзі представник позивачки - адвокат Шабатін Д.Є., посилаючись на невідповідність висновків місцевого суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення від 04 лютого 2020 року і постановити нове, яким позов задовольнити.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки не надав оцінку діям відповідача щодо несплати аліментів на утримання доньки, яки призвели до виникнення заборгованості в сумі 52.000 гривень. Зазначену заборгованість відповідач погасив лише після застосування до нього примусового заходу у вигляді заборони виїзду за кордон. За період з 2012 року по травень 2019 року відповідач бачився із дочкою два рази, в той час як є громадянином України та має можливість вільного перетину кордону із Російською Федерацією. ОСОБА_2 умисно не надає дозвіл на виїзд ОСОБА_7 за корон без його супроводу для навчання. Відповідно до довідки ВДВС Зарічного районну у міста Суми за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів за період з 01 червня 2019 року в сумі 9.646,77 гривень. Посилання місцевого суду на рішення Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року в справі № 361/1484/16-ц є недоречним, оскільки зазначене рішення було ухвалене щодо обставин, яки відрізняються від обставин розглянутої судом справи за позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвокатів - представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 15 вересня 2007 року по 06 червня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстровану шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4, 41).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 03 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_9 , у розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 04 листопада 2013 року до повноліття дитини (а.с. 5).

Довідкою Комунальної установи Сумський спеціальний навчально виховний комплекс «Загальноосвітня школа І ступеня дошкільний навчальний заклад № 37 «Зірочка» підтверджується, що батько малолітньої ОСОБА_8 за період з 2015 по 2019 роки не відвідував батьківські збори, не відвідував дочку під час навчання в школі, до адміністрації з питань навчання дочки не звертався (а.с. 88).

Відповідно до висновків Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 26 листопада 2014 року та від 03 лютого 2020 року доцільним є позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_8 (а.с. 20, 125 - 126).

Із закордонного паспорта відповідача вбачається, що з 11 лютого 2016 року по11 лютого 2019 року та з 11 травня 2019 року по 11 травня 2022 року надано дозвіл на тимчасове проживання в Російській Федерації. А також, в період з 2013 року по 2019 роки періодично перетинав кордон з Російської Федерації з Україною (а.с. 42 45).

Відповідачам неодноразово було перераховано кошти ОСОБА_1 , а саме: 30 серпня 2013 року в сумі 6000 російських рублів; 01 жовтня 2013 року в сумі 6650 російських рублів; 29 грудня 2015 року в сумі 5150 російських рублів (а.с. 46 48).

21 червня 2019 року відповідач сплатив заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № 55451747 в сумі 52943,33, що складається з 33433,33 гривень боргу за аліменти, 15966,67 гривень штрафу та 3343,33 гривень виконавчого збору (а.с. 49). А також, в липні 2019 року сплатив аліменти в сумі 3150 гривень (а.с. 73).

Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим провадженням вбачається заборгованість відповідача за період з 01 червня 2019 року по 01 лютого 2020 року в сукупному розмірі 9646,77 гривень, разом із цим ним було сплачено аліменти протягом визначеного періоду на загальну суму 14088 гривень (а.с. 156).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачкою не були надані суду безперечні докази на підтвердження обставин, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України, які можуть бути підставою для позбавлення особи батьківських прав. Думка малолітньої ОСОБА_4 не є вирішальною для вирішення спору, оскільки керуючись частиною 3 статті 171 Сімейного кодексу України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. З цих же міркувань місцевим судом було критично оцінено висновок служби у справах дітей Сумської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки, оскільки такий висновок, на думку суду, був зроблений внаслідок неповного дослідження поведінки відповідача і обставин справи. Разом із цим, оцінивши пояснення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та дочки сторін ОСОБА_4 , місцевий суд прийшов до висновку, що відповідач міг би більше приділяти уваги вихованню дочки, однак безперечних доказів його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків суду не надано.

Суд апеляційної інстанції погоджується правильністю таких висновків місцевого суду з огляду на таке.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу (СК) України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (CASE OF HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, ЄСПЛ, 07 грудня 2006 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

У частині шостій статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що не прийнятий до уваги місцевого суду висновок Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 03 лютого 2020 року за № 294/27.1-26, згідно з яким визнано за можливе позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7 , вочевидь базується на неповно з`ясованих обставинах справи та не містить обґрунтованих підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав (а.с. 125-126).

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції ще раз зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Необхідності у позбавленні відповідача батьківських прав через ненадання їм дозволу на виїзд дитини за кордон та у зв`язку із наявністю аліментної заборгованості, немає. Установлені судом першої інстанції обставини справи не свідчать про винну поведінку відповідача та про свідоме нехтування ним своїми обов`язками.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування зазначеного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу представника позивачки без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Шабатіна Дмитра Євгеновича залишити без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складене 15 травня 2020 року.

Головуючий І.В.Орлов

Судді: О.І.Собина

С.Г. Хвостик