ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/895/20 Номер провадження 22-ц/814/1101/20Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 березня 2020 року (час ухвалення судового рішення 20.09.2018 року з 17:53:39 год. по 21.09.2018 рік 08:13:10 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначена) у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 та заборонити останньому наближатись до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ближче ніж на 100 метрів строком на один місяць та наближатись до ОСОБА_1 на відстань 300 метрів строком на 6 місяців.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що кожна зустріч з відповідачем супроводжується агресією з його боку та викликом поліції, відповідач погрожує їй фізичною розправою та не дає спокійно пересуватись містом, двічі завдавав їй тілесних ушкоджень, відмовляється виконувати рішення органів опіки щодо порядку участі у вихованні дитини, з ознаками застуди спілкується з дитиною після чого хворіє дитина, ігнорує відвідування дитиною центру дитячого розвитку «Щастя» та не відвозить його на навчання.

Вказувала, що через поведінку відповідача у сина почали з`являтись фізіологічні прояви неврозу, тривожного стану, поганого сну, у зв`язку з чим вона мусила звернутись до невролога та психолога, сім`я перебуває на обліку, як сім`я в складних життєвих обставинах, де чиниться домашнє насильство.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на три місяці, яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав, а саме заборонено наближатися ближче ніж 10 метрів до ОСОБА_1 .

В іншій частині вимог відмовлено.

Рішення допущено до негайного виконання і роз`яснено, що його оскарження не зупиняє його виконання (ч.4 ст. 350-6 ЦПК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 стверджує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки усім доказам, ухвалив рішення виключно на підставі фактів звернень заявниці до уповноважених органів, проте не дослідив, які ж були результати перевірок за її зверненнями.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених вимог, постановити нове про задоволення її заяви в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 вказувала на викладене у позові, вважає, що дитині та відповідачу слід зробити перерву у спілкуванні і це піде на користь відповідача, який можливо усвідомить всю серйозність ситуації та стане на шлях виправлення.

Правом подачі відзиву сторони не скористались.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб (а.с.3 зворот).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді в Автозаводському районному суді м. Кременчука.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 31 січня 2020 року виданий обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 : протягом трьох місяців йому заборонено наближатися ближче ніж 50 метрів до місця проживання та роботи ОСОБА_1 (а.с.24).

Зазначеним рішенням суду визнано недоведеними факти вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно малолітнього ОСОБА_3 .

30 грудня 2019 року Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України за заявою ОСОБА_1 за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень чоловіком ОСОБА_2 (а.с.24).

Згідно копії листа ГУНП в Полтавській області № 107/к-83 від 27.01.2020 року за період з 01.09.2019 року по 16.01.2020 року до ІТС ІПНП (ЄО) Кременчуцького відділу поліції надійшло та зареєстровано 11 заяв ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_2 (а.с.6)

ОСОБА_1 зверталась до психологів для обстеження стану дитини у зв`язку з психологічним та фізичним насильством над матір`ю дитини в її присутності.

Згідно висновку психотерапевта ОСОБА_5 від 15.01.2020 року у ОСОБА_3 спостерігається підвищена тривожність, відсутня базова довіра до миру, страхи, відчуття вини з приводу постійних суперечок батьків, підозра на невроз (а.с.9-10).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного і фізичного насильства відносно заявниці, однак визнав не доведеним факт вчинення домашнього насильства відносно сина ОСОБА_3 .

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Оскільки у цій справі йдеться у тому числі і про захист малолітньої дитини від негативного впливу внаслідок складних відносин, що склалися між її батьками, апеляційний суд визнає за необхідне керуватися сталою правовою тезою про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини, зокрема права на гармонійний розвиток, належне виховання і утримання, її життя і здоров`я.

При вирішенні спору щодо дитини у першу чергу мають бути забезпечені інтереси самої дитини, а вже тільки потім - інтереси батьків (ст.7, ст.141, ст.161 СК України, ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.1 ст.3, ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, параграф 76; рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, параграф 54).

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Пунктами другим, третім ч.4 ст.265 ЦПК України встановлено, що суд першої інстанції у своєму рішенні має зазначити докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; навести мотивовану оцінку кожного аргументу учасника справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

При цьому у розумінні приписів статті першої ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не мають правового значення мотиви, з яких вчиняється насильство, не є обов`язковою також наявність у діях кривдника ознак адміністративного чи кримінального правопорушення.

Заявницею надані докази, зокрема, відповідь Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області від 27.01.2020 №107/К-83, згідно з якою вбачається, що заявник ОСОБА_1 20.09.2019, 21.09.2019, 15.12.2019, 21.12.2019, 29.12.2019, 30.12.2019, 03.01.2020, 13.01.2020, 14.01.2020 зверталась до Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області з заявами про вчинення відносно неї домашнього насильства, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, довідка № 107/2 від 30.12.2019 з травматичного пункту м. Кременчука, довідка з КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», які на думку суду є достатніми для підтвердження існування юридичних фактів, з якими ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» пов`язує можливість видачі обмежувального припису, оскільки містять об`єктивні дані щодо наявності фактів можливого вчинення ОСОБА_2 дій відносно ОСОБА_1 , визначених ст.1 цього Закону, а тому є підстави для застосування обмежувального припису.

Отже, належними і допустимими доказами у справі підтверджено два випадки вчинення ОСОБА_2 фізичного і психологічного насильства відносно ОСОБА_1 .

При вирішенні такої категорії справ для оцінки вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання негативних наслідків для постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті першої ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству») не можна обмежуватися оцінкою «голих» фактів, так як тільки ретроспективна оцінка розвитку відносин між особами - учасниками конфлікту у сукупності із фактами, що стали приводом для звернення до суду, дає можливість спрогнозувати подальший перебіг подій та визначитися з необхідністю «зовнішнього» втручання у приватне життя.

Що стосується питання про домашнє насильство відносно малолітньої дитини, то апеляційний суд зауважує, що воно (це питання) вже досліджувалося Автозаводським районним судом м.Кременчука у справі №524/500/20.

Звертаючись до суду з цією заявою, ОСОБА_1 не надала жодних доказів, окрім особистих тверджень і міркувань, які б давали підстави вважати доведеним те, що ОСОБА_2 після 31 січня 2020 року вчинив певні дії, що мають ознаки фізичного чи психологічного насильства відносно дитини.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, з обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує скасування чи зміну судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2020 року.

Головуючий О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов