КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/188/19 Головуючий у суді І інстанції Ковалевська Л.М.
Провадження № 22-ц/824/130/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 5 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначено, що у червні 2018 року позивачу стало відомо про розповсюдження щодо неї ОСОБА_1 недостовірної інформації шляхом подання заяви до Фастівського ВП про зловживання службовим становищем директора Фастівського КПП ОСОБА_2 з приводу проведення ремонтних робіт власного автомобіля за рахунок коштів підприємства, чим порушено її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. По факту поданої відповідачем заяви Фастівським ВП проведено перевірку та закрито розгляд заяви у зв`язку з відсутністю даних, які б могли вказувати на наявність кримінального правопорушення. Отже, зазначена відповідачем інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Позивач зазначала, що є депутатом Фастівської міської ради VII скликання і поширення відносно неї, як публічної особи, недостовірної інформації принижує її честь та гідність. Також вважає, що внаслідок окреслених порушень її прав з боку відповідача вона має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням перенесених емоційний страждань та встановлення їй ІІІ групи інвалідності, оцінює в 100 000 грн.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 5 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_2 , інформацію, поширену ОСОБА_1 в поданій до Фастівського ВП заяві про внесення відомостей в ЄРДР по факту зловживання службовим становищем виконуючою обов`язки начальника Фастівського ККП Войтенко В.Л.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним заочним рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що висновки суду першої інстанції про те, що вона завдала шкоди майновим інтересам позивача, порушивши її гідність, честь та ділову репутацію є передчасними, оскільки 23 жовтня 2019 року прокурором Фастівської місцевої прокуратури Жарун В.А. інформація за фактом розтрати коштів підприємства шляхом зловживання службовим становищем колишнього керівника ОСОБА_2 внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0000156, відтак немає підстав стверджувати, що такі відомості є неправдивими.

Суд вважав, що діями відповідача щодо поширення недостовірної інформації позивачу заподіяно моральну шкоду, внаслідок чого вона перенесла моральні страждання, у неї погіршився стан здоров`я та у зв`язку з цим настала інвалідність, проте такі висновки є необґрунтованими, оскільки під час заочного розгляду справи експертиза для встановлення причинно-наслідкового зв`язку між хронічними захворюваннями позивача та нібито завданою моральною шкодою не призначалася.

Позивач займала посаду начальника Фастівського ККП, у зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Крім того, судом першої інстанції, при ухваленні заочного рішення, частково задоволено вимогу майнового характеру позивача (стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн), за пред'явлення якої остання не сплатила судовий збір, що є порушенням норм процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Водночас до апеляційного суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких вона просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області № 440 від 10 листопада 2016 року ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника Фастівського ККП.

25 вересня 2017 року згідно розпорядження виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області № 404 достроково розірвано контракт з ОСОБА_2 та звільнено із займаної посади відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України.

Позивач також є депутатом Фастівської міської ради Київської області VII скликання.

Встановлено, що слідчим відділенням Фастівського ВП Васильківського ВП ГУНП в Київській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000070 від 19 січня 2018 року за фактом зловживання службовим становищем в.о. начальника Фастівського ККП Войтенко В.Л.

Вказане кримінальне провадження 29 березня 2018 року було закрито за пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України.

Інформація за зверненням ОСОБА_1 за фактом зловживання службовим становищем в.о. начальника Фастівського ККП Войтенко В.Л. до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилася. Матеріали перевірки за вказаним фактом розглянуті згідно Закону України «Про звернення громадян» (висновок перевірки № 69 від 16 січня 2018 року).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, яка була поширена відповідачем шляхом подання заяви у письмовому вигляді до правоохоронного органу, в якій повідомлено про зловживання позивачем своїм службовим становищем з приводу проведення ремонтних робіт власного автомобіля за рахунок коштів підприємства, в якому вона займала посаду директора, є висловлюванням, що не містять фактичних даних, зокрема критики або оцінки дій, та які не знайшли свого підтвердження в ході досудового розслідування, тому є такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, а відтак її немайнові права підлягають захисту.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтями 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У відповідності до роз`яснень, наданих у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Про зазначене йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом із тим звернення має бути адресоване органу державної влади, органу місцевого самоврядування та посадовій і службовій особам цих органів, що компетентні розглянути таке звернення. Наявність у зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і це звернення було викликане не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив надані сторонами докази та не врахував, що звернення ОСОБА_1 до Фастівського ВП Васильківського ВП ГУНП в Київській області із письмовою заявою прозловживання службовим становищем директором Фастівського КПП ОСОБА_2 з приводу проведення ремонтних робіт власного автомобіля за рахунок коштів цього підприємствабуло направлене не на розповсюдження завідомо неправдивої (недостовірної) інформації, а на реалізацію відповідачем своїх конституційних прав, передбачених статтею 40 Конституції України,а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що остання своїми незаконними діями порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки таке звернення є саме способом реалізації права особи на звернення до відповідних органів.

Під час перегляду заочного рішення за заявою відповідача у розпорядженні суду першої інстанції були докази того, що 23 жовтня 2019 року прокурором Фастівської місцевої прокуратури Київської області Жарун В.А. інформація за фактом розтрати коштів Фастівського КПП шляхом зловживання позивачем своїм службовим становищем, як керівника цього підприємства, внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0000156 (а.с. 107), відтак підстав вважати, що відповідач мала намір принизити честь, гідність та ділову репутацію позивача немає.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_2 є публічною особою на місцевому рівні, будучи депутатом Фастівської міської ради Київської області VIIскликання та займаючи посаду директора Фастівського КПП, тобто відіграє певну роль у суспільному житті м. Фастова, а тому у такому разі суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен був ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких лідерів.

При цьому відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 8 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Отже, з урахуванням обставин, зазначених у позові та контексту звернення відповідача до правоохоронних органів щодо діяльності позивача на посаді директора комунального підприємства, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що спірною інформацією завдано шкоди немайновим інтересам позивача і порушено її честь, гідність та ділову репутацію і у зв`язку з цим позивач вправі вимагати відшкодування їй моральної (немайнової) шкоди.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, утім, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як передбачено підпунктом 5 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України № 3674-VI «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме: позовної заяви немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а позовної заяви про відшкодування моральної шкоди - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому положеннями частини третьої статті 6 Закону № 3674-VI передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Ураховуючи категорію спору, кількість та характер заявлених позовних вимог, розмір судового збору за подання позову в даному випадку повинен був становити 2 689,40 грн (768,40 грн + 1921 грн).

Однак, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 сплатила лише 768,40 грн судового збору (а.с. 1), тому вказану вище різницю судового забору у розмірі 1 921 грн слід стягнути з позивача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України.

Із позивача також стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме: 384,20 грн сплаченого судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 97) та 2 593,35 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 123, 141), а всього - 2 977,55 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 5 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 1 921 грн (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню) несплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 977,55 грн (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім гривень 55 копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній