Справа № 175/4223/18
Провадження № 2/175/1367/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Браво» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, визнання кредитного договору припиненим, визнання окремих пунктів іпотечного договору незаконними, визнання договору відступлення права вимоги недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила постановити рішення яким визнати протиправними та скасувати Рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 13 вересня 2018 року індексний номер 43084564 про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» винесеного ДФКП «Агенція адміністративних послуг» державним реєстратором Чернецьким М.А. (номер запису про право власності №27991694); поновити запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на будинок АДРЕСА_1 за нею, ОСОБА_1 на підстав Договору купівлі-продажу; визнати Крединий договір №5438285 від 06.07.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та нею, ОСОБА_1 припинивши дію 10.11.2008 року; визнати незаконними та недійсними пункти 4.7, 4.8 Іпотечного договору №5438293 від 06.07.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та нею, ОСОБА_1 що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; договір про відступлення права вимоги №1829/44.4 від 12.09.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Браво» по Кредитному договору №5438285 від 06.07.2007 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 визнати недійсним.

Позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини, значені в позові.

Представник відповідача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» за довіреністю Анохіна О.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала.

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Браво» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями (а.с.101,114).

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Встановлено, що 06 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №5438285, за умовами якого ПАТ «ПУМБ» надав ОСОБА_1 кредитні кошті у розмірі 74900,00 доларів США, зі сплатою 11,90% річних та строком повернення кредитних коштів 06 липня 2027 року (а.с.17-19). В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 06 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки №5438293, предметом якого був будинок АДРЕСА_1 (а.с.20-24). Умови укладеного між сторонами договору іпотеки містять в собі згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя та іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги в повному обсязі.

Згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження і іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно п. 4.7 Договору іпотеки №5438293 від 06 липня 2007 року, у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки і порядку передбаченому чинним законодавством України

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати зокрема передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

13 вересня 2018 року було здійснено державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» шляхом внесення запису про право власності №27991694, на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №43084564 від 19 вересня 2018 року Дніпровської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» (а.с.11-14).

Відносини з державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року (зі змінами та доповненнями) та постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, якою затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність поданих документів нормативно-правовим актам України.

На підставі ст. 27 вищезазначеного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права, які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв?язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до п. 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

На думку суду, зазначені вимоги Закону були дотримані.

Матеріали справи містять належні докази щодо направлення Іпотекодержателем іпотечної вимоги Іпотекодавцю щодо усунення порушень кредитного договору та можливого звернення стягнення на предмет іпотеки, які були надані ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» державному реєстратору при здійсненні реєстрації права власності. Як вбачається з матеріалів справи, на повідомлення ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про намір набуття права власності на предмет іпотеки, ОСОБА_1 відповіла мовчазною згодою, внаслідок чого відбувся перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Так, схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Умовами (передумовами), необхідними для виникнення правовідносин, є: наявність суб`єктів правовідносин (щонайменше двоє); правова норма, без якої суспільні відносини не набудуть правового характеру; юридичний факт - поштовх до виникнення правовідносин, певні життєві обставини, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Юридичні факти класифікують за різними ознаками, однією з яких є вольова ознака, котра поділяється на події та дії (бездіяльність). Дія - це активна, свідома поведінка суб`єкта правових відносин, що має за мету досягнення певного правового результату. Бездіяльність - це пасивна форма поведінки суб`єкта правовідносин, що полягає у невчиненні нею конкретних дій (дії), які вона повинна вчинити в даних конкретних умовах.

В матеріалах справи відсутні докази направлення ОСОБА_1 заперечення щодо переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки або повідомлення про намір придбати предмет іпотеки.

Пунктом 46 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні ВСУ в справі № 21-1458а16 від 11.04.2017 року.

Враховуючи вищевикладене, чинним законодавством на час переходу прав власності, Законами і нормативними актами України не визначено обов`язкове подання оцінки майна при перереєстрації прав власності за договором іпотеки. Однак, на вимогу ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» була проведена оцінка предмету іпотеки з підстав переходу прав власності за договором іпотеки, що підтверджується висновком про вартість майна від 12 вересня 2018 року (а.с.73).

Також, суд вважає безпідставними доводи позовної заяви про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на наступне.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

При цьому, в даній справі стосовно звернення стягнення на будинок АДРЕСА_1 , як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_1 сама надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Так, відповідно до умов Договору іпотеки №5438293 від 06 липня 2007 року, рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням договору іпотекодавець фактично засвідчила, що вона надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням самого іпотекодержателя.

Тлумачення положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього іпотекодержателем не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право іпотекодержателя виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц провадження №61-10874сво18.

Тобто, суд вважає, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» здійснена за згодою ОСОБА_1 , що висловлена у договорі іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. У свою чергу, на виконання вимог чинного законодавства України та у передбаченому Порядком переліку документів Банком для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки було надано всі передбачені законом документи. Таким чином твердження ОСОБА_1 про те, що дії реєстратора щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі Договору іпотеки №5438293 від 06 липня 2007 року, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є безпідставними та суперечать чинному законодавству України.

Згідно п. 4.7 (4.7.1 - 4.7.3) Договору іпотеки №5438293 від 06 липня 2007 року, у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки у порядку передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідно до п. 4.8 (4.8.1) Договору іпотеки №5438293 від 06 липня 2007 року, передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки Іпотекодержателем будь-якій особі. У разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі шляхом укладення з нею відповідного договору купівлі-продажу. Продаж предмету іпотеки здійснюється в порядку передбаченому чинним законодавством України.

У свою чергу, сторони за договором іпотеки домовилися про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору шляхом викладення у договорі іпотеки п.4.7 (4.7.1 - 4.7.3) «Застережень про задоволення вимог іпотекодержателя». Таким чином, необхідність укладення окремого Договору про задоволення вимог іпотекодержателя не передбачено а ні Законом України «Про іпотеку», а ні положенням самого договору іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Отже, сторонами даного правочину є кредитодавець (банк або інша фінансова установа) та позичальник (п. 1 ст. 1054 ЦК України), що в свою чергу суперечить позиції позивача щодо визначення сторін кредитного договору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а саме як споживача та продавця (виконавця, виробника).

Банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї.

Кредитний договір та договір іпотеки вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами, а саме, згідно вимог кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не відмовлялася від виконання умов кредитного договору та іпотечного договору та не інформувала банк про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та іпотечним договором.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положеннями статей 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, ОСОБА_1 починаючи з листопада 2018 року фактично знала та була повністю обізнана про свій обов`язок, з моменту підписання Кредитного договору та іпотечного договору, здійснювала щомісячно погашення кредиту - комісії за обслуговування кредиту, проте не заявляла про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Тобто на загальних підставах, строк позовної давності по Кредитному договору та договору іпотеки сплив ще 06 липня 2010 року, тобто з моменту спливу трирічного строку позовної давності який обраховується від дати укладення договорів. ОСОБА_1 в свою чергу звернулася до суду за захистом своїх прав лише в листопаді 2018 року, тобто поза межами трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 5, 35-37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 6, 9, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ті їх обтяжень», ст. 257 ЦК України, позовні вимоги в частині визнання недійсними кредитного договору №5438285 від 06.07.2007 року так і окремих пунктів іпотечного договору №5438293 від 06.07.2007 року також задоволенню не підлягають.

Крім того відсутні підстави визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №1829/44.4 від 12.09.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Браво» по Кредитному договору №5438285 від 06.07.2007 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 та поновити запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на будинок АДРЕСА_1 за нею, ОСОБА_1 на підстав Договору купівлі-продажу, оскільки вони є похідними вимогами, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи із вищевикладеного та беручи до уваги, що ОСОБА_1 сама надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, та не надано доказу, що зазначене нерухоме майно є єдиним місцем її проживання, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підтверджуються доказами та не вбачає законних підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача.

Керуючись ст. 15, 16 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» ст. 12, 13, 76, 82, 130, 141, 223, 263-266 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Браво» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, визнання кредитного договору припиненим, визнання окремих пунктів іпотечного договору незаконними, визнання договору відступлення права вимоги недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.

Повний текст рішення виготовлено 06 березня 2020 року.