ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/2143/19
Провадження № 22-ц/4820/628/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 грудня 2019 року, суддя Андрощук Є.М.,у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

В серпні 2019 року ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (далі - «Банк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № б/н від 27.10.2011 року відповідач отримав кредит в розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає єдиний договір, укладений між Банком та ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 15.07.2019 року заборгованість становить 11871,50 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 3631,36 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2382,83 грн., 4415,81 грн. пені за прострочене зобов`язання, 400 грн. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 541,5 грн. - процентна складова.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам. Зокрема, не враховано, що відповідачем жодні положення договору не оспорені, відтак безпідставним є застосування судом висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року. Суд першої інстанції не врахував, що між сторонами узгоджено умови кредитування, які викладені у відповідній довідці, яка підписана сторонами, відтак дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків, штрафу та пені по кредиту, чим допустив грубе порушення норм цивільного права та умов кредитного договору.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.10.2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості ОСОБА_1 , станом на 15.07.2019 року погашено заборгованості: за тілом кредиту - 5413,18 грн., за простроченим тілом кредиту - 1794,38 грн., по пені (штрафам), комісії - 1450 грн., в той час як заборгованість за тілом кредиту складає 3631,36 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 2382,83 грн., пеня за прострочене зобов`язання - 4415,81 грн., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 400 грн., штрафи - 1041,50 грн.

Як вбачається зі змісту копії анкети-заяви позичальника від 27.10.2011 року, підписаної сторонами, розмір кредиту та процентна ставка у ній не зазначені, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку не підписані ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці витяги з умов розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах. Також вказав, що в анкеті-заяві від 27.10.2011 року зазначено, що саме «Тарифи банку», які були надані для ознайомлення ОСОБА_1 згідно з анкетою-заявою є частиною укладеного договору №б/н про надання банківських послуг, натомість в матеріалах справи наявна лише копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором SAMON8257, що не є доказом укладення кредитного договору №б/н від 27.10.2011 року, заборгованість за яким просив стягнути позивач.

Крім того, згідно з наданим розрахунком Банку відповідач сплатив позивачу 8657,56 грн., що перевищує розмір заборгованості, яку просив стягнути АТ КБ «Приватбанк» у позовній заяві, у зв`язку із чим вимоги в частині повернення наданого кредиту не підлягають задоволенню.

Висновок суду не в повній мірі є обґрунтованим з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 27.10.2011 року укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 27.10.2011 року ОСОБА_1 надав згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції та як вбачається із матеріалів справи, надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 27.10.2011 року та інші матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач ознайомився та погодився саме з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог, відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Вказані висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, де зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Разом з тим судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги надану позивачем копію довідки про умови кредитування від 27.10.2011 року, яка підписана відповідачем, зі змісту якої вбачається, що позичальник погодився на базову відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 2,5% на місяць та розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, згідно якого загальна пеня складається із сум двох видів пені, з яких один вид вираховується за формулою базова % ставка за договором поділена на 30 та нараховується за кожен день прострочення кредиту та інша пеня вираховується як 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць та нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше. Сторонами також визначено розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь - якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 120 днів, а саме 500 грн. + 5% від суми позову та розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо (а.с. 14).

Посилання суду на неналежність даного доказу є необґрунтованим, оскільки, як вбачається зі змісту довідки відповідач, підписавши її, тим самим погодився з умовами кредитування та використання саме кредитної платіжної картки «Універсальна» АТ КБ «Приватбанк», а не будь-якої іншої банківської послуги чи кредиту.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За розрахунком Банку станом на 15.07.2019 року у ОСОБА_1 перед Банком виникла заборгованість у розмірі 11871,50 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 3631,36 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2382,83 грн., 4415,81 грн. пені за прострочене зобов`язання, 400 грн. пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн., а також штрафи: 500 грн. (фіксована частина) та 541,5 грн. процентна складова.

Як вбачається з вищенаведеного розрахунку та позовних вимог, Банк не просив стягнути заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом. Разом з тим згідно розрахунку від 31.05.2015 року у ОСОБА_1 перед Банком виникла заборгованість за кредитом у розмірі 1383 грн. та заборгованість за процентами у розмірі 44,82 грн., що в загальній сумі склало 1427,82 грн. та відображено у розрахунку заборгованості від 15.07.2019 року у першому рядку останньої колонки під назвою «Заборгованість за наданим кредитом».

Колегія суддів зазначає, що у даному розрахунку всупереч фактично погодженими між сторонами умовами сплати процентів у розмірі 2,5 % на місяць (30% річних) на залишок заборгованості, Банком з 01.09.2014 року розраховано заборгованість зі зміненою відсотковою ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 34,80 %, згодом з 01.04.2015 року у розмірі 43,20%, що не було погоджено сторонами.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року, справа №342/180/17, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що належним розрахунком заборгованості із врахуванням розміру відсотків, що погоджені сторонами, є наступний розрахунок.

У період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року включно Банком збільшено відсоткову ставку до 34,8% річних, що у співвідношенні до попередньої (30%) на 16% (34,8/30=1,16). Таким чином, за вказаний період Банком нараховано відсотків у загальному розмірі 254,61 грн. (сума відповідних відсотків у колонці «Нараховані на поточну заборгованість за наданим кредитом проценти»), в той час як правильно мало б бути нараховано 213,87 грн. (254,61 грн.*84%) (а.с 9).

У відповідний період з 01.04.2015 року до закінчення розрахунку 31.05.2015 року включно Банком збільшено відсоткову ставку до 43,20% річних, тобто у співвідношенні до попередньої (30%) на 44% (43,20/30=1,44). Таким чином, за вказаний період загальний розмір нарахованих відсотків склав 92,82 грн. (сума відповідних відсотків у колонці «Нараховані на поточну заборгованість за наданим кредитом проценти»), в той час як повинно було бути нараховано 51,97 грн. (92,82х56%).

Таким чином, враховуючи відсотки, нараховані Банком за відповідні періоди з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року та з 01.04.2015 року до закінчення розрахунку 31.05.2015 року, що в загальній сумі склали 347,43 грн. (254,61+92,82), а також правильно нараховані відсотки за відповідні періоди в загальній сумі 265,84 грн. (213,87+51,97), колегія суддів приходить до висновку, що розмір відсотків, визначених Банком у розрахунку заборгованості від 31.05.2015 року в сумі 44,82 грн. є необґрунтованим.

Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 63-67) та наданого Банком розрахунку від 31.05.2015 року ОСОБА_1 фактично використав кредитних коштів за період з 27.10.2011 року по 31.05.2015 року у загальній сумі 6782,74 грн., в той час як повернув 6990 грн., тобто у більшій сумі, ніж використав, у зв`язку з чим посилання Банку як на підставу своїх вимог на розрахунок заборгованості ОСОБА_1 від 31.05.2015 року в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1383 грн. також є необґрунтованим.

З розрахунку Банку від 15.07.2019 року (а.с. 10-12) вбачається, що він проведений із урахуваннями відсоткових ставок в розмірі 2,9% та 3,6% на місяць, а не 2,5%, як було визначено сторонами при підписанні кредитної угоди, однак, зважаючи на те, що згідно з даним розрахунком Банком не нараховано ОСОБА_1 заборгованості зі сплати відсотків, підстав для відповідного перерахунку не вбачається.

В той же час, як вбачається з вказаного розрахунку та виписки про рух коштів ОСОБА_1 за відповідний період користування кредитною карткою, ОСОБА_1 , починаючи з 01.06.2015 року по 15.07.2019 року фактично використано кредитних коштів на загальну суму 5376,75 грн., в той час як повернуто Банку 8657,56 грн. за таких обставин вимоги Банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом та простроченим тілом кредиту слід визнати безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Частиною 1 статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Як вбачається зі змісту підписаної відповідачем анкети-заяви та довідки про умови кредитування позивачем визначено декілька видів цивільної відповідальності у вигляді двох видів пені та штрафів.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної від повільності за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові ВСУ №6-2003цс15 від 21.10.2015 року.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь Банку підлягає стягнення фіксованого розміру штрафу в сумі 500 грн., розмір якого визначено в довідці про умови кредитування, підписаної сторонами 27.10.2011 року. Щодо процентної складової штрафу, колегія суддів зазначає, що вказана частина штрафу не підлягає стягненню, оскільки, як вбачається з вище наведених розрахунків, у ОСОБА_1 відсутня кредитна заборгованість перед Банком.

Таким чином, обґрунтовано не прийнявши до уваги вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основної суми (тіла) кредиту, суд першої інстанції не врахував умови кредитування, що були погоджені між сторонами та викладені у підписаній ОСОБА_1 довідці від 27.10.2011 року, у зв`язку із чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Банку підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 80,87 грн.: (500 грн./11871,50 грн. х 100%) = 4,21% х 1921 грн. : 100% = 80,87 грн.). При зверненні до апеляційного суду позивач сплатив 2881,50 грн. судового збору, в той час як апеляційна скарга задоволена на 4,21% (500 грн./ 11871,50 грн. х 100%), тому з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги на користь апелянта з відповідача підлягає стягнення 121,31 грн. судових витрат: (4,21%х2881,50 грн.:100%= 121,31 грн.).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором б/н від 27 жовтня 2011 рокув розмірі 500 грн. а також судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції врозмірі 80,87 грн. В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції врозмірі 121,31 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова