ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2405/19 Номер провадження 22-ц/814/1103/20Головуючий у 1-й інстанції Мурашова Н. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2019 року у складі судді Мурашової Н.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Полтавської області, за участі третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

В червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кременчуцької міської ради Полтавської області, за участі третіх осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що на підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка ОСОБА_4 , виданого 05.02.2009 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М., вона є власницею 1/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Власником іншої 1/5 частини цього будинку був брат її чоловіка - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Самара Російської Федерації. У належній йому 1/5 частині будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 ніколи не проживав, інших родичів не мав, спадщина після його смерті ніким не приймалася.

Вказує, що після смерті брата чоловіка вона продовжувала утримувати частину домоволодіння, що належала померлому, задля уникнення його руйнування, добросовісно заволоділа нею, відкрито, безперервно володіла і користувалася нерухомим майном більше 10 років. Також протягом усього цього часу сплачувала комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату.

Оскільки спадкоємців після померлого немає, відповідачем вважає орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, а третіми особами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є співвласниками зазначеного будинку.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Доводи позивача та її представника про те, що позивач тривалий час проживала та утримувала спірну частину домоволодіння, здійснювала її ремонт, сплачувала комунальні послуги, не мають правового значення для вирішення справи.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на невірному застосуванні судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що вона має інше житло, проте протягом більше 10 років добросовісно заволоділа, безперервно утримувала та користувалася частиною будинку, що належала за життя брату її чоловіка ОСОБА_5 , а тому вважає, що набула право власності на частину будинку ОСОБА_5 за набувальною давністю. Суд, вирішуючи справу невірно послався на правові висновки Верховного Суду у правовідносинах, що не є подібними до спірних.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Кременчуцької міської ради просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що на підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2009 року до свідоцтва на спадщину, виданого Другою Кременчуцькою держнотконторою 20 січня 2009 року на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , позивачці ОСОБА_1 належить 1/5 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за нею КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» 21.04.2009 року реєстраційний номер 25235161.

Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» № 35973824 від 24.10.2012 року, виданого за заявою ОСОБА_1 , співвласниками вказаного домоволодіння АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2 , за яким зареєстровано право власності на 1/4 частку та 7/40 часток, ОСОБА_3 , якій належить 7/40 часток, та ОСОБА_5 , за яким зареєстровано 1/5 частка.

Як вбачається із свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого повторно 13 червня 2009 року відділом ЗАГС Промислового району міського округу Самара управління ЗАГС Самарської області на підставі актового запису № 572 від 05 березня 2009 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Другої Кременчуцької нотаріальної контори із заявою про вступ у спадщину після померлого брата її чоловіка - ОСОБА_5 , на яку отримала відповідь № 930/01-16 від 05.07.2016 року про відсутність можливості видати їй свідоцтво про право на спадщину, оскільки згідно статті 1266 ЦК України спадкоємцем померлого ОСОБА_5 є його племінник, син ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи ОСОБА_1 зазначала, що її син більше 20 років як виїхав на постійне місце проживання за межі України, спадщину ОСОБА_5 в установленому законом порядку не приймав і місце його проживання, а також чи живий він на теперішній час їй невідомо.

На виконання ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 24 червня 2019 року про витребування доказів, завідуюча Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М. листом № 744/01-16 від 03.07.2019 року повідомила, що з 2009 року по теперішній час спадкова справа після померлого ОСОБА_5 . Другою Кременчуцькою держнотконторою не заводилась.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/5 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , за набувальною давністю, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття такого права, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зазначила, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

У постанові від 26 березня 2020 року у справі № 323/3719/15-ц Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дійшов висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава ( justus titulus), яка з переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, що позивач, як володілець майна, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, і що у нього не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Проте, як встановлено по справі, володіння спірним майном позивачкою ОСОБА_1 не можна визнати добросовісним, оскільки 1/5 частка житлового будинку з господарськими будівлями, що належала ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 , є об`єктом спадкування, яке здійснюється у порядку, встановленому Книгою шостою Спадкове право Цивільного кодексу України, про що позивачка не могла не знати.

За правилами частини третьої статті 1266 ЦК України у разі смерті брата спадкодавця до відкриття спадщини, у даному випадку - чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на спадкування за правом представлення набувають племінники спадкодавця на ту частину спадщини, яка належала б за законом їхньому батькові, якби він був живим на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (частина п`ята статті 1266 ЦК України).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, за заявою органу місцевого самоврядування, поданою після спливу одного року з часу відкриття спадщини, така спадщина визнається судом відумерлою та переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, що встановлено статтею 1276 ЦК України. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Таким чином, твердження позивачки, що вона добросовісно та правомірно заволоділа чужим майном є безпідставними та обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на факт постійного тривалого користування майном, яке належало на праві власності рідному брату її чоловіка ОСОБА_5 та яке було спеціально придбано останнім для її сім`ї, вказаних обставин та висновків суду першої інстанції не спростовують та підстав, передбачених статтею 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю не доводять.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Апеляційним судом встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, тому апепляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна