Провадження № 2/752/281/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 вересня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування, -

в с т а н о в и в:

у грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 18 років проживала у АДРЕСА_1 однією сім`єю та вела спільне господарство з ОСОБА_6 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 59 років і не залишив заповіту.

Зазначила, що згідно положень ст. 1261 ЦК України право на спадкування після смерті ОСОБА_6 у першій черзі за законом мають його доньки - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а вона як родич четвертого ступеня споріднення спадкодавця, які проживали разом більше п`яти років до часу відкриття спадщини, відповідно до ст. 1265 ЦК України є спадкоємцем п`ятої черги, проте, вона не згодна з таким визначенням черговості.

Вказала, що 13 років разом із чоловіком боролися з його хворобою, з 2007 року ОСОБА_6 все частіше потрапляв до лікарні на стаціонарне лікування, а з 2013 року померлий за своїм станом здоров`я вже потребував догляду та утримання, котрі здійснювала саме вона, в той час як обидві його доньки не виконували своїх обов`язків, визначених ст. ст. 202, 203 СК України. Тому, вважала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 своєю бездіяльністю по відношенню до становища батька порушили не лише норми моралі, але й приписи закону, що тягне за собою наслідки у вигляді застування до них ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Тому, з врахуванням положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України просила суд:

- усунути ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від права спадкування майна спадкодавця ОСОБА_6 , до якого входить квартира АДРЕСА_2 та інше рухоме і нерухоме майно;

- визнати за нею, спадкоємцем п`ятої черги за законом, право на спадкування зазначеного майна спадкодавця ОСОБА_6 у першій черзі;

- встановити юридичний факт шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 1997 року по 2015 рік включно;

- вирішити питання судових витрат.

Ухвалою від 25.12.2015 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 79).

19.05.2016 року до справи у якості третьої особи залучено ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 147-151).

Ухвалою від 18.01.2019 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. та призначено підготовче засідання з повідомленням учасників справи на 19.03.2019 року (т. 2 а.с. 188-189).

19.03.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 23.05.2019 року (т. 3 а.с. 70).

23.05.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 04.09.2019 року (т. 3 а.с. 79).

Ухвалою від 04.09.2019 року провадження у справі зупинено до вирішення заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про відвід судді Хоменко В.С. (т. 3 а.с. 111-112).

Ухвалою від 09.09.2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про відвід судді Хоменко В.С. (т. 3 а.с. 116-117).

16.10.2019 року у зв`язку із неявкою позивача підготовче засідання відкладено на 21.11.2019 року (т. 3 а.с. 127-128).

21.11.2019 року на задоволення клопотання позивача про перенесення судового засідання підготовче засідання відкладено на 10.12.2019 року (т. 3 а.с. 140-141).

10.12.2019 року справа не розглядалась у зв`язку із перебуванням судді Хоменко В.С. на лікарняному, розгляд призначено на 23.01.2020 року (т. 3 а.с. 156).

Ухвалою від 23.01.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд по справі на 11.03.2020 року (т. 3 а.с. 196).

11.03.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 06.04.2020 року (т. 3 а.с. 214).

06.04.2020 року справа не розглядалась, продовжено перерву до 24.06.2020 року (т. 3 а.с. 219).

24.06.2020 року справа не розглядалась, продовжено перерву до 03.09.2020 року (т. 4 а.с. 12).

08.02.2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 , в якому остання просила у задоволенні позову відмовити за його необґрунтованістю та безпідставністю (т. 3 а.с. 1-3).

Вказала, що ОСОБА_1 ніколи не проживала однією сім`єю з її покійним батьком та не вела з ним спільного господарства, характер їх відносин був далеким від подружнього, а тому остання безпідставно привласнила собі статус дружини.

На сьогодні, офіційною дружиною її батька є ОСОБА_4 як вдова, котра разом з доньками померлого: нею та ОСОБА_5 , є спадкоємцями першої черги за законом, прийняла спадщину в порядку ст. 1269 ЦК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_6 перебував у безпорадному стані, не міг вийти з квартири, постійно перебував у ліжку, а вона його матеріально забезпечувала, надавала допомогу та тривалий час опікувалась про нього, не відповідають дійсності, оскільки останній, хоча дійсно понад двадцять років страждав на важку хворобу - цироз печінки, але до останнього дня життя не потребував постійної допомоги, самостійно себе утримував, матеріально допомагав її сестрі, а також разом із матір`ю і їй. Зазначила, що ОСОБА_6 працював на посаді заступника генерального директора ТОВ НВФ «Реле» з 02.11.2012 року до 17.07.2015 року, тобто, до дня його смерті, а перебуваючи на лікуванні не перебував у безпорадному стані, був здатним сам себе обслуговувати.

Також, зауважила, що ОСОБА_1 неправдиво вказала на те, що вона та її сестра - ОСОБА_5 як рідні доньки не надавали жодної допомоги татові, оскільки вони були дуже близькими, постійно спілкувались, допомагали один одному, спільно відпочивали, святкували сімейні, державні та релігійні свята. Вказала, що відвідувала батька, коли останній перебував на лікуванні, готувала йому улюблені страви.

Зазначила, що статус ОСОБА_1 як спадкоємиці недоведений в установленому порядку.

06.06.2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_5 , в якому остання просила у задоволенні позову відмовити за його необґрунтованістю та безпідставністю (т. 3 а.с. 87-91).

Вказала, що ОСОБА_1 ніколи не проживала однією сім`єю з її покійним батьком та не вела з ним спільного господарства,.

Зазначила, що вона, її сестра - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка є вдовою ОСОБА_6 , з яким перебувала у шлюбі до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняли спадщину як його спадкоємці першої черги за законом.

Зауважила, що батько у безпорадному стані не перебував, до самої смерті працював, отримував пенсію. З батьком вони були дуже близькими, постійно спілкувались, допомагали один одному, спільно відпочивали, святкували свята.

В судове засідання 03.09.2020 року позивач, будучи в установленому законом порядку повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не з`явилась. 02.09.2020 року через канцелярію суду подала заяву, котру продублювала 03.09.2020 року шляхом подання в електронному вигляді, в якій з посиланням на рекомендації Ради суддів України про утримання від участі у судових засіданнях та на запроваджений у м. Києві карантин просила відкласти розгляд справи на іншу дату.

В судовому засіданні 03.09.2020 року представник ОСОБА_3 проти позову заперечила з обставин, викладених у відзиві, та просила у його задоволенні відмовити у повному обсязі за недоведеністю та безпідставністю.

В судовому засіданні 03.09.2020 року відповідач ОСОБА_5 та її представник проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні. Також, представник ОСОБА_5 вказав про зміну прізвища на ОСОБА_8 у зв`язку із укладенням шлюбу.

Третя особа ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні 03.09.2020 року проти позову заперечили, вказали на його недоведеність та безпідставність, а тому просили відмовити у його задоволенні. вказали, що ОСОБА_6 ніколи з позивачем не проживав як подружжя, остання не є його спадкоємицею, а позов є надуманим.

За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Неявка позивача в судове засідання визнана судом без поважних причин.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги тривалий час перебування справи у провадженні суду (з 2015 року), враховуючи думку учасників процесу, котрі з`явились в судове засідання і не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності позивача, виходячи з положень ст. 223 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється за відсутності позивача, належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, і чия неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтвом про смерть від 28.10.2016 року серія НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 58 років, про що 18.07.2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис № 11288 (т. 2 а.с. 61).

Після смерті ОСОБА_6 ПН КМНО Бондаренко Г.О. відкрито спадкову справу № 08/2015 (т. 2 а.с. 46-131).

21.07.2015 року до ПН КМНО Бондаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_6 , звернулась його донька - ОСОБА_9 , факт родинних відносин між нею та померлим підтверджено копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 16.05.1992 року (т. 3 а.с. 47, 50).

22.07.2015 року до ПН КМНО Бондаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_6 , звернулась ОСОБА_1 , факт родинних відносин якої із спадкодавцем не підтверджено (т. 3 а.с. 54).

14.01.2016 року до ПН КМНО Бондаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_6 , звернулась дружина - ОСОБА_4 , факт родинних відносин між нею та померлим підтверджено копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 8 від 04.08.2015 року (т. 3 а.с. 62, 67).

14.01.2016 року до ПН КМНО Бондаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_6 , звернулась його донька - ОСОБА_3 , факт родинних відносин між нею та померлим підтверджено копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 16.11.1979 року (т. 3 а.с. 69, 72).

Згідно копії інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 40999351 від 21.07.2015 року інформація щодо наявних заповітів та спадкових договорів після смерті ОСОБА_6 відсутня (т. 3 а.с. 52).

Звернувшись до суду з вказаним позовом, однією із вимог ОСОБА_1 було визначено встановлення юридичного факту шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 1997 року по 2015 рік включно.

З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц)

Наявність спору про право дає можливість стороні заявляти відповідну вимогу до суду в порядку позовного провадження ( на загальних підставах).

Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Таким чином, факт родинних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , як чоловіка та дружини, має юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить виникнення у позивача права на спадкування за померлим.

Разом з тим, позивач, звернувшись до суду з даним позовом, просила суд встановити юридичний факт шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 1997 року по 2015 рік включно. Однак, як вбачається з положень п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08.07.1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Крім того, відповідно до 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України, за нормами якого підлягає вирішенню спір, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. А тому не можна встановити факт спільного проживання позивача і ОСОБА_6 у період до 01.01.2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення.

Проте, позивач із вказаними вимогами до суду не зверталась.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, з урахуванням наведеного, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення юридичного факту шлюбних відносин між нею та ОСОБА_6 з 1997 року по 2015 рік включно. Будь-які належні письмові докази з даного приводу матеріали справи не містять.

Непереконливими є і пояснення ОСОБА_10 , брата померлого ОСОБА_6 , на які посилається позивач як на підставу своїх вимог. На думку суду, вони є неконкретними, мінливими та нелогічними, а тому не можуть бути покладені в основу рішення суду (т. 1 а.с. 10, 163-164). Інших доказів позивачем не надано, забезпечення явки свідків, на допиті яких вона наполягала, останньою забезпечено також не було.

До того ж, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, наявність у позивача копій лікарських документів померлого ОСОБА_6 , самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідне положення міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 28.08.2019 року № 588/325/15-ц.

До того ж, судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з третьою особою у справі - ОСОБА_4 , що підтверджується даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 8 від 04.08.2015 року.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 анульовано та розірвано в установленому порядку не було, про що свідчить відсутність відповідної відмітки в актовому записи, а також повідомлено, що ці громадяни не звертались до відділу РАГС із заявою про розірвання їхнього шлюбу (т. 2 а.с. 10, 11).

Наявна у матеріалах справи копія рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.10.1991 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не спростовує факту неприпинення шлюбу, оскільки ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_4 , ніколи не звертались до органів РАГСУ з метою внесення відповідних відомостей та запису про розірвання їхнього шлюбу до Державного реєстру записів актів цивільного стану, як того вимагали положення ст. 44 КпШС УРСР, що був чинний на момент ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу.

Отже, на думку суду, шлюб між ОСОБА_4 та померлим ОСОБА_6 , щодо розірвання якого було ухвалено відповідне судове рішення від 29.10.1991 року, не припинився, оскільки, згідно положень ст. 44 КпШС УРСР, що був чинний на момент ухвалення даного судового рішення про розірвання шлюбу, момент припинення шлюбу, розірваного у судовому порядку до 01.01.2004 року, визначався саме датою реєстрації його розірвання в органах РАЦС.

Тому, заява позивача, яка звернулась до ПН КМНО Бондаренко Г.О. 22.07.2017 року із заявою про прийняття нею спадщини після померлого ОСОБА_6 як дружини після смерті чоловіка, здійснено без підтвердження відповідного статусу, не підтверджено жодним доказом та повністю спростовується наявними офіційними даними про перебування померлого у зареєстрованому шлюбі з третьою особою у справі.

Крім того, положення СК України, що набув чинності 01.01.2004 року, не можуть поширюватись на правовідносини, які мали місце до набрання цим Кодексом сили закону, оскільки це порушуватиме один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі», що встановлений ст. 58 Конституції України.

Статтею 25 СК України, так і ст. 17 діючого до 01.01.2004 року КпШС УРСР, визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати виключно лише в одному шлюбі, а тому жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

До того ж, допитаний в ході судового розгляду справи свідок ОСОБА_11 показав суду про те, що є братом ОСОБА_4 , знає ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а також померлого ОСОБА_6 з 1979 року. Знає, що ОСОБА_6 дуже любив свою сім`ю, відносини між ним та ОСОБА_4 були як між чоловіком та дружиною, разом останні господарювали, підтримували та доглядали один за одним, матеріально допомагав своїм дітям. ОСОБА_6 як людина непоганий, добрий, але зловживав спиртними напоями і був слабким до жінок. Знає зі слів ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_1 як дружину не розглядав, їх відносини були періодичними та базувались на спільному проводженні часу та розпитті спиртних напоїв. Знає, що ОСОБА_6 до дня смерті працював, сам себе забезпечував.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав суду про те, що є сусідом ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , проживають понад 25 років в одному будинку, мають нормальні сусідські відносини. Знає, що останні проживали як сім`я, і про те, що ОСОБА_6 з якогось часу почав проживати окремо навіть не міг припустити. Вказав, що весь час, приблизно 2-3 рази на місяць з врахуванням того, що весь час сам перебуває на роботі, бачив ОСОБА_6 то с донькою, то з дружиною, той весь час носив сумки додому. Знає, що ОСОБА_6 дуже любив доньку, дуже турбувався про неї. ОСОБА_6 мав здоровий вигляд, був жвавим, самостійно пересувався, керував автомобілем, про його хвороби не знає та не знав, проте, зовнішньо він здавався здоровим.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала суду про те, що є позашлюбною донькою ОСОБА_6 , проте, підтримувала з батьком нормальні родинні відносини, регулярно з ним бачилась, відвідувала його і вдома, і на роботі, останній раз бачила його за два дні до його смерті. Знає, що батько займав керівну посаду і забезпечував матеріально не тільки себе, а й її, та доньку ОСОБА_13 та дружину ОСОБА_4 . Про ОСОБА_1 знала, проте, зі слів батька, це було несерйозно, вважав її подружкою по сексу та випивці, він не вважав її своєю дружиною, а тому не бажав розлучатись з ОСОБА_4 . Всі витрати по похованню батька вона та ОСОБА_13 розподілили порівну. Знає, що ОСОБА_1 про хворобу батька не знала, знала, що він іноді перебував на лікуванні, проте, вважала це періодичною необхідністю.

Свідок ОСОБА_4 показала суду про те, що померлий ОСОБА_6 був її чоловіком, мають спільну доньку ОСОБА_3 , яку він дуже любив. Потім, коли вона дізналась про народження ОСОБА_5 , дуже переживала і подала на розлучення, однак, так і не розлучились, бо ОСОБА_6 і вона насправді цього не бажали, і до органів РАГС не звертались. Вважав її своєю дружиною. Коли ОСОБА_6 розкрутився у сфері роботи, почав нормально заробляти, то почав зловживати спиртними напоями та мав безліч жінок, проте, все одно відносини вони підтримували дуже гарні, взаємно піклувалися та допомагали один одному, він допомагав і піклувався про своїх доньок. 20.07.2015 року вони разом планували їхати у село. Зазначила, що заповіт ОСОБА_6 не складав, оскільки не вважав його необхідним, бо у нього і так є сім`я. Про лікування від алкоголізму не знає, знає, що працював до останнього. Знає з його слів, що ОСОБА_1 не розглядав як дружину, казав, що вона йому ніхто.

У суду відсутні підстави для неприйняття до уваги показів свідків, котрі є логічними й послідовними, до того ж, стороною позивача доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на спростування їх показів в розпорядження суду не надано.

Отже, підстави для задоволення вимоги позивача про встановлення юридичного факту шлюбних відносин між нею та ОСОБА_6 з 1997 року по 2015 рік включно відсутні.

Розглядаючи вимоги позивача про усунення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від права спадкування майна спадкодавця ОСОБА_6 , до якого входить квартира АДРЕСА_2 та інше рухоме і нерухоме майно, та визнання за нею, спадкоємцем п`ятої черги за законом, право на спадкування зазначеного майна спадкодавця ОСОБА_6 у першій черзі, суд надійшов до наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Статтею 1263 ЦК України визначено, що спадкоємцями третьої черги є рідні дядько та тітка спадкодавця, тобто рідні (повно рідні або неповно рідні) брати та сестри батьків спадкодавця. Племінники не належать до спадкоємців за законом черги, а спадкують за правом представлення, рівно як і діти рідного дядька та тітка спадкодавця, тобто двоюрідні брати та сестри спадкодавця.

Стаття 1259 ЦК України регулює черговість спадкування за законом, зокрема: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині (ч. ст. 1259 ЦК України).

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч. 2 ст. 1259 ЦК України).

Отже, черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК України).

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

У зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.

Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до ст. ст. 1261-1265 ЦК України.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.03.2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20); у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18); у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

До того ж, системне тлумачення положень ст. ст. 1258, 1259 ЦК України та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (. 2 ст. 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст. 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст. 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч. 2 ст. 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (ст. 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч. 3 ст. 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.09.2018 року у справі № 743/126/17 (провадження № 61-14362св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1259 ЦК України і вказано, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов: а) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві; б) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Разом з тим, на думку суду, позивач не довела факт перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані.

Так, з матеріалів справи вбачається і що не заперечується сторонами у справі, що в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, померлий ОСОБА_6 тривалий час хворів на цироз печінки і перебував на стаціонарному лікуванні.

Згідно довідки Київської міської клінічної лікарні № 8 № 1291 від 09.08.2016 року ОСОБА_6 перебував на лікуванні в гастроентерологічному відділенні КМКЛ № 8 чотири рази: з 30.04.2013 року по 13.05.2013 року (госпіталізований по самозверненню); з 06.06.2014 року по 20.06.2014 року (госпіталізований за направленням медичної амбулаторії Голосіївського району); з 27.11.2014 року по 08.12.2014 року (госпіталізований за направленням поліклініки № 3 Подільського району); з 16.03.2015 року по 27.03.2015 року (госпіталізований по самозверненню). У всіх вказаних випадках лікування в гастроентерологічному відділенні ОСОБА_6 не перебував у безпорадному стані, був здатний обслуговувати себе самостійно (т. 2 а.с. 15).

Разом з тим, судом встановлено, що померлий ОСОБА_6 з 02.11.2012 року по 17.07.2015 року працював ТОВ НВФ «Реле» на посаді заступника генерального директора з матеріально-технічного постачання, і роботу було припинено у зв`язку із смертю (т. 1 а.с. 89, 93-94).

Відсутність безпорадного стану ОСОБА_6 також підтвердили свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , для неприйняття до уваги показів яких у суду відсутні підстави.

З огляду на викладене, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині зміни черговості одержання права на спадкування.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Тлумачення ч. 5 ст. 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Разом з тим, позивач доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження наявності умов, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідачів від права на спадкування за законом, не надала, тому суд надходить до висновку про відмову в задоволенні і цієї позовної вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

На підставі вищевикладеного, керуючись 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко