Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

04 березня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів набутих без достатньої правової підстави, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 30.07.2018 року відповідач ОСОБА_2 запропонувала позивачу викупити у неї магазин весільної моди «VsR wedding boutigue» що розташований у будівлі за адресою АДРЕСА_1 за суму 21940 дол. США. В цей же день позивач передала відповідачу готівкою завдаток в розмірі 7000 дол. США про що свідчить розписка ОСОБА_2 . А через чотири місяці, 09.12.2018 року відповідач з позивачем підписали договір №09/12 управління цим магазином. В п.1.7 цього договору є застереження, що перелік товару що входить до предмету Договору та є складовими «Магазину» передбачені та зафіксовані Додатком №1 до цього договору. Сторони погодили, що додаток має бути підписаний сторонами протягом 60 днів з дня підписання цього договору. В п.2.2.1 та 2.2.2 передбачено, що позивач повинна виплачувати відповідачу в рахунок викупу «магазину» як бізнесу, що є предметом договору, кошти в сумі по 1200-1700 дол. США, щомісячно. Позивач продовжувала передавати відповідачу кошти, але договір купівлі-продажу так і не було укладено. В подальшому позивач з`ясувала, що приміщення магазину весільної моди «VsR wedding boutigue» за адресою АДРЕСА_1 -17 площею 29,9 кв.м. є власністю ТОВ «Ярослав СІТІ», а не ОСОБА_2 . Таким чином, відповідач без достатньої правової підстави заволоділа коштами позивача на суму 7000 дол. США. Курс НБУ гривні до долара складає 23,725 грн. за 1 дол. США. Позивач зазначає, що за фактом неукладеності договору у сторін не виникло жодних цивільних прав та обов`язків, а тому необхідно застосовувати загальні положення про повернення майна у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (статті 1212,1213 ЦК України) та, так само, як і за положеннями ст. 216 ЦК України, у ст. 1212 та 1213 ЦК, також, передбачений обов`язок особи повернути потерпілому це майно у натурі. А тому позивач просить суд стягнути з відповідача кошти набуті без достатньої правової підстави в розмірі 166075 грн., вирішити питання судових витрат.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належно, подала відзив на позов, просила відмовити в позові, причини неявки суду не відомі.

На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечувала позивач.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 30.07.2018 року відповідач склала та підписала розписку про отримання від позивача ОСОБА_1 коштів, як завдаток у розмірі 7000 дол. США (а.с.12).

Зі змісту письмово складеного відзиву на позов слідує, що відповідач визнає факт отримання від позивача коштів в розмірі 7000дол. США (а.с.28-31).

Судом встановлено, що 09.12.2018 року у м. Біла Церква між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір управління магазином № 09/12 . Предметом даного договору було визначено, що ОСОБА_1 приймає управління магазином весільної моди «VsR wedding boutigue», що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.6-11).

Згідно п. 1.2. даного Договору під управлінням магазином розуміється здійснення управителем ОСОБА_1 прав та виконання обов`язків власника магазину в інтересах установника ОСОБА_2 , управління до повного викупу магазину, як бізнесу. Приміщення, у якому знаходиться магазин не є приватною власністю установника ОСОБА_2 та використовується на умовах оренди.

Згідно Договору №ЯС-017/18 найму (оренди) нежитлового приміщення від 01.07.2018року ТОВ «Ярослав СІТІ» передав в користування ФОП ОСОБА_2 нежитлове приміщення №4 площею 22,00 кв.м., приміщення №4/1 площею 6,00 кв.м., приміщення №4/2 площею 1 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.32-36).

Представник позивача суду пояснив, що, сторони домовилися про продаж магазину. В п.1.7 вказаного Договору управління є застереження, що перелік товару що входить до предмету Договору та є складовими «Магазину» передбачені та зафіксовані Додатком №1 до цього договору та сторони погодили, що додаток має бути підписаний протягом 60 днів з дня підписання цього договору. Але ніякого додатку не було підписано, тобто із переліком товару, який складає предмет договору відповідач не визначилась. В подальшому позивач з`ясувала, що приміщення магазину весільної моди «VsR wedding boutigue» за адресою АДРЕСА_1 -17 площею 29,9 кв.м. є власністю ТОВ «Ярослав СІТІ», директор якого ОСОБА_3 , а не гр. ОСОБА_2 . Не являється, також, зареєстрованим торговим знаком і назва магазину «VsR wedding boutigue». Позивач суду пояснила, що передавала відповідачу за Договором управління магазином кошти, працювала в магазині, але доходів з 2018 року не мала, та з 23.04.2019 року позивач, взагалі, не має доступу до магазину, відповідачем змінено замок внаслідок конфлікту. Кошти (7тис.дол. США) позивач передавала, як завдаток за зобов`язання в подальшому отримати магазин.

Заперечуючи позов, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначила, що згідно укладеного договору ОСОБА_1 прийняла в управління магазин, до його викупу, як бізнесу. При цьому, в договорі було спеціально обумовлено, що приміщення в якому знаходиться магазин не являється приватною власністю відповідача та використовується на правах оренди (п.1.2.). Про зазначену обставину позивач була обізнана. ОСОБА_1 , як управителю, було надано право доступу до майстерні магазину (п.1.4), надано право надавати послуги з індивідуального пошиття весільних суконь та виготовлення аксесуарів, інформувати діючих та нових покупців, через соціальні мережі та сайт магазину, про надання позивачем послуг, відмінних від бренду відповідача (п.1.5.), а також надано право на отримання прибутку від діяльності магазину (п.2.1.). Підписання будь-яких додаткових документів про передачу таких прав позивачу не передбачено, права у позивача виникли з моменту укладення договору. Строк дії договору управління становить 15 місяців, тобто до 09 березня 2020р. Відповідач зазначає, що оскільки на період дії договору управління відповідач втрачала право на отримання прибутку від діяльності магазину, то сторони погодили, що позивач має наперед сплатити відповідачу аванс в розмірі 7 000 доларів США. Під час укладення договору управління сторони домовилися, що позивач у майбутньому має викупити у відповідача магазин, як бізнес, за ціною 21 940 доларів США (п.2.4.).

Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням єправовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, з укладеного сторонами Договору управління магазином від 09.12.2018 року вбачається, що сторони погодили управління магазином, як бізнесом та з подальшим викупом магазину, як бізнесу.

Бізнес підприємницька, комерційна чи будь-яка інша діяльність, що не може суперечити закону і спрямована на отримання прибутку.

Позивачем не надано жодного доказу, що відповідач брала зобов`язання про продаж магазину, як приміщення. Зі змісту самого Договору управління магазином № НОМЕР_1 / НОМЕР_2 вбачається, що магазин по АДРЕСА_1 не є приватною власністю ОСОБА_2 , а також, зі змісту цього договору слідує, що приміщення під магазин ОСОБА_2 орендує. Наведене спростовує твердження позивача, що сторони домовлялися про купівлю-продаж приміщення магазину та, що після укладення Договору управління магазином мав бути укладений договір купівлі-продажу магазину по АДРЕСА_1 . Також, зі змісту складеної та підписаної відповідачем розписки не вбачається що кошти в сумі 7 тис. дол. США були завдатком в рахунок належних платежів за договором на підтвердження зобов`язання про продаж нежитлового приміщення магазину.

Є, підтвердження про передачу коштів та про користування позивачем магазином «VsR wedding boutigue». При цьому, суд критично ставиться до пояснень сторони позивача про намір сторін укласти договір купівлі-продажу магазину, оскільки з наданих суду доказів вбачається, що сторони погоджували управління магазином та продаж магазину, як бізнесу.

Таким чином, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 та 2 ст.205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст.11, 600, 601, 604- 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ч.4ст. 263 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Згідно встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи вбачається, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу домовленостей та дії Договору управління майном № 09/12 від 09.12.2018р. регулюються положеннями ст.ст. 1029-1044 ЦК України, оскільки надані позивачем грошові кошти за своєю природою є авансом чи завдатком, як слідує зі змісту розписки на яку посилається позивач, а тому суд прийшов до висновку, що за відсутності вимоги про припинення чи розірвання договору управління майном, заявлений позов не підлягає до задоволення.

Оскільки, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Між сторонами існують договірні відносини і той факт, що договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Керуючись ст.ст.11,177,570,1212 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81,133, 141, 259,263,354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів набутих без достатньої правової підстави - відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Киїського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути скасоване Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку може бути подано до суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду буде виготовлено не пізніше 13.03.2020 року.

СуддяО. Я. Ярмола