ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5016/20 Справа № 215/1678/19 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/1678/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Уют-2011»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року, яке ухвалено суддею Демиденком Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 лютого 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Уют-2011» (надалі ТОВ «УЮТ-2011») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є споживачами житлово-комунальних послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, за адресою: АДРЕСА_1 , що надаються позивачем ТОВ «УЮТ-2011», однак вчасно не сплачують за надані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01.10.2015 року по 31.08.2018 року на суму 5749,30 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 5 749,30 грн., а також, у зв`язку із простроченням виконання своїх зобов`язань, стягнути інфляційні збитки у розмірі 1013,90 грн., 3% річних у розмірі 246,86 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1921 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «УЮТ-2011» заборгованість за спожиті комунальні послуги в розмірі 5749,30 грн. за період з 01.10.2015 року по 31.08.2018 року, а також інфляційні збитки у розмірі 1013,90 грн., 3% річних у розмірі 246,86 грн. за період з 01.10.2015 року по 31.08.2018 року, а всього 7010,06 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «УЮТ-2011» по 960,50 грн. судового збору, з кожного.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині стягнення заборгованості та судового збору з неї, а в іншій частині залишити рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом не було визначено правовий режим квартири та порушено принцип щодо обґрунтованості та законності рішення суду. Зокрема, на думку відповідачки, судом не було враховано, що власником квартири є відповідач ОСОБА_3 , а вона не проживає у квартирі, а лише значиться зареєстрованою в ній, тобто комунальні послуги не споживає та не зобов`язана здійснювати їх оплату.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Зважаючи на те, що відповідачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «УЮТ-2011» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в цій частині, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови задоволення позовних вимог ТОВ «УЮТ-2011» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.11.2013 року між Управлінням благоустрою та житлової політики (замовник) та позивачем ТОВ УЮТ-2011 (управитель), було укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд. Мета договору управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд на території відповідного району, створення мешканцям будинку належних умов проживання шляхом якісного обслуговування та ремонту житлового фонду, надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території в обсягах та межах визначених відповідними угодами, згідно з діючими стандартами, нормативами, нормами і правилами (а.с.6-8).

У додатку 1 акта прийняття-передачі будинків, споруд або групи будинків і споруд до договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд, зокрема вказано, що замовник передає, а управитель приймає функції управління, зокрема у будинку АДРЕСА_2 (а.с.9-10).

Відповідач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с.33-35).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27-30).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту наявності фактичних договірних відносин між сторонами з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг, невиконання споживачами обов`язків з їх оплати та наявності підстав для стягнення заборгованості з їх оплати в розмірі 5749,30 грн. за період з 01.10.2015 року по 31.08.2018 року.

Стягуючи з відповідачів на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 1013,90 грн. та три відсотки річних за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів у розмірі 246,86 грн. за період з 01.10.2015 року по 31.08.2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушили грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, відповідно до статті 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Згідно ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 526 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно п.п.3 п.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Отже, у спорі, пов`язаному із стягнення заборгованості по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги підлягають встановленню обставини щодо підстав, кількості, якості надання комунальних послуг, а також щодо розміру фактичної заборгованості споживача.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Як слідує з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 , тобто користується нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги щодо відсутності в останньої обов`язку здійснювати оплату за надані житлово-комунальні послуги..

Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком по квартирі АДРЕСА_3 , яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за вказаний період оплати за комунальні послуги. При цьому, правильність нарахування зазначених сум відповідачкою ОСОБА_2 не оспорюється.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 1013,90 грн. та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів у розмірі 246,86 грн. за період з 01.10.2015 року по 31.08.2018 року.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: