УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючої-судді Гедз Б.М.

за участю: секретаря судових засідань - Рущак Т.О.

заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові скаргу ОСОБА_1 на постанови державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного управління юстиції у Львівській області,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просить скасувати постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 02.08.2019 року та зобов`язати виконавця скасувати перерахунок заборгованості від 08.01.2020 року, беручи до уваги виконані ним зобов`язання по липень 2020 року включно, згідно його платежів, на прохання отримувача від 18.07.2018 року.

В обґрунтування скарги посилається на те, що у Залізничному відділі державної виконавчої служби м. Львова Головного управління юстиції у Львівській області перебуває виконавче провадження №38146620, яке відкрите на підставі виконавчого листа №1309/10801/12, виданого 28.03.2013 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 25.12.2012 року і до повноліття дітей. Крім того, 02.08.2019 року державним виконавцем Залізничного ВДВС м. Львова Крилишиним Р.М. відносно нього було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів. Вказану постанову державного виконавця та заборгованість вважає незаконною, винесеною з порушенням закону та його прав. Зазначає, що зобов`язання щодо сплати аліментів виконував сумлінно та та жодних заборгованостей по сплаті аліментів у нього не було. При цьому, 29.03.2018 року він отримав лист від ОСОБА_2 від 06.03.2018 року, у якому вона просила його добровільно збільшити розмір аліментів до 3000 грн. щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, однак причин такого прохання не було вказано. 03.04.2018 року він надіслав лист-відповідь з метою спільно узгодити подальший порядок сплати аліментів, проте жодної відповіді не отримав. Однак, 02.04.2018 року перерахував кошти в сумі 9100 грн, як суму аліментів з травня 2018 р. по червень 2019 р., а 18.07.2018 року - кошти у сумі 8400 грн., як аліменти з липня 2019 р. по липень 2020 р., тобто він сплатив суму аліментів визначену судом наперед, по липень 2020 року. При цьому, 02.04.2018 року стягувач звернулася до суду з позовом про зміну розміру аліментів посилаючись на положення ст. 184 СК України, однак рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.05.2018 року в задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 було відмовлено, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.08.2018 року. Жодних інших позовів стосовно збільшення суми аліментів від його колишньої дружини до нього подано не було і жодних рішень про збільшення суми аліментів не приймалось.16.01.2020 року йому стало відомо, що з серпня 2018 року державний виконавець ОСОБА_5 самостійно збільшив розмір аліментів, відповідно до змін до Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого утворилася заборгованість і виніс постанову про обмеження у праві виїзду за межі України. Однак, його про це жодним чином не було попереджено. Про дану постанову, як і про заборгованість, він дізнався лише 16.01.2020 року, коли самостійно звернувся до виконавчої служби після того, як знайшов своє прізвище у відкритому доступі реєстру боржників. Враховуючи наведене просить суд про поновлення строку на оскарження дій виконавця. Вважає, що державний виконавець не мав права самостійно проводити перерахунок визначеного судом розміру аліментів та змінювати спосіб стягнення, оскільки жодним правовим актом він такими повноваженнями не наділений. Крім того, судом був визначений спосіб сплати аліментів у твердій сумі, тоді як державний виконавець самостійно змінив і спосіб стягнення аліментів з твердої суми на 50% від прожиткового мінімуму. Державний виконавець діяв всупереч рішенню Залізничного районного суду м. Львова. Крім того, державний виконавець не врахував, що він фактично виконав свої зобов`язання по сплаті аліментів по липень 2020 р., які він сплатив наперед, ще 18.07.2018 року, до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження».

Державний виконавець Залізничного ВДВС м. Львова Крилишин Р.М. в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Заявник (боржник) ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги скарги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у ній та просив скаргу задовольнити.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, однак подала письмові заперечення на скаргу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, державного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши заявника (боржника), дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, на примусовому виконанні в Залізничного відділі державної виконавчої служби м. Львова Головного управління юстиції у Львівській області перебуває виконавчий лист №1309/10801/12 виданий 28.03.2013 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 25.12.2012 року і до повноліття дітей (ВП №38146620 ).

Постановою державного виконавця від 02.08.2019 року, у зв`язку з тим, що у боржника ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно з розрахунком від 01.08.2019 року за період з 25.05.2013 року по 01.08.2019 року складає 10083 грн., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно з виконавчим листом № 1309/10801/12.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 зазначає, що з моменту відкриття виконавчого провадження він сплачував аліменти, заборгованості не допускав, крім того, що сплатив аліменти наперед, по липень 2020 року, про що долучив до скарги копії чеків про перерахування відповідних коштів.

З матеріалів справи вбачається, що 08.01.2020 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів згідно з виконавчим листом №1309/10801/12 виданого 28.03.2013 року, у відповідності до якого заборгованість по вказаному виконавчому листу станом на 08.01.2020 року складає 21373,00 грн.

Вказаний розрахунок боржником не оскаржувався та не скасовано в передбаченому законом порядку, а зворотного суду не надано.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, рішення суду обов`язкові до виконання та державний виконавець до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» всі заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

При цьому, державним виконавцем обчислювалися розрахунки заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів з урахуванням положень ст. 195 СК України.

08 липня 2017 року набрав чинності Закон України від 17 травня 2017 року № 2037-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання», яким ч. 2 ст. 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Відповідно до Закону України № 2475-УІІІ від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, відповідно до якого виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Отже, починаючи з 28 серпня 2018 року виконавець повинен стягувати з боржника аліменти на утримання дитини у розмірі, не меншому, ніж мінімальний гарантований розмір, передбачений СК України.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років становив: з 1 січня 2018 року - 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 (провадження № 61- 51 свої8) зазначив про те, що законодавством, а саме ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Таким чином, державний виконавець при зміні розміру аліментів, які підлягають стягненню із заявника, діяв відповідно до вимог положень ст. 182 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначена правова позиція повністю узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом / Касаційним цивільним судом в ухвалі від 29 липня 2019 року (цивільна справа № 148/543/19; провадження № 61- 13418ск19), ухвалі від 24 жовтня 2019 року (цивільна справа № 585/1182/19; провадження № 61-16502ск19) та постанові від 15 січня 2020 року (цивільна справа № 583/4243/18; провадження № 61-4362св19).

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Враховуючи наявність у боржника ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів, сукупний розмір якої, згідно з розрахунком від 01.08.2019 року за період з 25.05.2013 року по 01.08.2019 року складає 10083 грн., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, боржник ухилявся від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, яке підлягає примусовому виконанню, державний виконавець виніс постанову від 02.08.2019 р. про встановлення тимчасового обмеження заявника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Таким чином, дії державного виконавця повністю відповідають положенням п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», виходячи із наступного.

З розрахунку виконавчого збору № В7/2869 від 01.08.2019 р. та розрахунку заборгованості по сплаті аліментів № В7/2869 від 08.01.2020 р. вбачається, що ОСОБА_1 не сплачував аліменти на утримання дітей з серпня 2018 року, внаслідок чого станом на 08.01.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 21373,00 грн.

У відповідності до п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Даючи оцінку зібраним у справі доказам суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця від 02.08.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України у рамках виконавчого провадження №38146620 не підлягає скасуванню, оскільки прийнята в межах вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відтак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій державного виконавця при зміні розміру аліментів та при винесенні постанови про встановлення для ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до погашення останнім заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі наданих суду доказів та встановлених обставин у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 259-261, 354, 355, 450, 451 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанови державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного управління юстиції у Львівській області відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 12.03.2020 р.

Суддя: (підпис) Б.М. Гедз

З оригіналом згідно.

Суддя: Б.М.Гедз