пр.№2/756/655/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Луценко О.М.,

при секретарі - Пляса Б.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним, в якому просить визнати недійсним іпотечний договір від 12.02.2016року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та нотаріально посвідчений 12.02.2016року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №118. Обгрунтовуючи свої вимоги пояснила, що на підставі договору позики від 12.02.2016 року вона позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 608366,80 гривень, які зобов`язалася повернути не пізніше 12.05.2016року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним Договором позики цього ж дня 12.02.2016 року було укладено Договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої було визначено 2575241,43 грн. Умови договору позики від 12.02.2016р. не були виконані вчасно і 07.07.2016р. ОСОБА_2 переоформила на себе предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 при цьому по заниженій ціні, яка була зазначена в договорі іпотеки. Посилається на те, що вказаний договір вчинений нею під впливом тяжких для неї обставин та на вкрай невигідних умовах. Тому для захисту своїх порушених прав вона вимушена була звернутися до суду.

Представник позивача в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, наполягали на їх задоволенні

Представник відповідача в судовосу засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши оцінивши надані сторонами по справі докази, вважає позов ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню, при цьому суд виходить з наступного.

Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами по справі, та підтверджуються наявними у справі доказами, та відповідні їм правовідносини

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 12.02.2016 року уклали договір позики на суму 2608366,80гривень з терміном повернення - не пізніше 12 травня 2016 року. ( а.с. 13).

Сторони не заперечували факт укладення Договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним Договором позики цього ж дня 12.02.2016 року було укладено Договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої було визначено 2575241,43 грн.( а.с.15-20).

Як стверджуєт позивач ОСОБА_1 , перебуваючи у тяжкому матеріальному стані, погодилася на укладення договору позики з ОСОБА_2 на запропонованих нею вкрай невигідних умовах, при цьому по заниженій ціні, яка була зазначена в договорі іпотеки.

Умови договору позики від 12.02.2016р. не були виконані вчасно і 07.07.2016р. ОСОБА_2 переоформила на себе предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно( а.с.14).

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.11.2019р. стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), що зареєстрована в АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )заборгованість в розмірі суми основного боргу в розмірі 5 191 560,00грн.,що еквівалентно 198 000,00доларів США та судовий збір в розмірі 8810,00гривень. Окрім того відповідачем був визнаний даний позов.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому, відповідно до ст. 233 ЦК правочин, здійснений внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти збігу тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Згідно ч. 1. ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Правочин, визначений ст. 233 ЦК, належить до оспорюваних, тобто може бути визнаний недійсним лише за позовом потерпілої сторони або іншої заінтересованої особи, тому правила цієї статті можуть бути застосовані лише до дво- або багатосторонніх договорів.

Згідно з цією статтею для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність одночасно двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Отже, для визнання правочину недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав, одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, що суд в даній справі вбачає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 свідомо погодилася на укладення договору, визнає заборгованість за договором позики, окрім того не підтверджує жодними документами, що договір іпотеки був укладений під впливом тяжкої для неї обставини або вкрай не вигідних умовах, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не є обґрунтованими, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,141, 265 ЦПК України, ст.ст. 11, 203, 215, 216, 233 Цивільного кодексу України, ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи.

Суддя: О.М.Луценко