Номер провадження: 22-ц/813/4626/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецький М.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2019 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення без розгляду позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 25.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 25000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка, скориставшись кредитними коштами, свої зобов`язання за кредитним договором стосовно повернення грошових коштів не виконала, внаслідок чого станом на 16 травня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 46301,64 гривень, яка складалаться з тіла кредиту в розмірі 24456,79 гривень, відсотків за користування кредитом в розмірі 7033,12 гривень, пені в розмірі 11391,32 гривень, штрафу 750 гривень, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 гривень та штрафу (процентна складова) в розмірі 2181,03 гривень.

Заочне рішення ухвалене у відсутність учасників справи.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.11.2011 року в загальному розмірі 46301,64 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2017 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2017 року залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року скасовано та направлено справу №522/12939/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за встановленою підсудністю на розгляд до Київського районного суду м. Одеси.

У вказаній постанові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заочне рішення ухвалене Приморським районним судом м. Одеси з порушенням правил територіальної підсудності, відповідач була позбавлена права заявити про непідсудність справи в суді першої інстанції через несповіщення останньої про судовий розгляд.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2019 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду задоволено.

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Вважаючи ухвалу суду незаконною представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в апеляційній скарзі скаржник ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права при постановлені ухвали, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Залишаючи без розгляду позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості суд першої інстанції передчасно дійшов зазначеного висновку виходячи з наступного.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.07.2019 року, яка належним чином отримана представником позивача 09.08.2019 року, зокрема витребувано з АТ КБ «Приватбанк»:

/3/- документ, на підставі якого було укладено з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , угоду від 17.12.2014 за №SAMDNWFC4, на підставі якої діє картковий рахунок: НОМЕР_1 , і додатковий рахунок договору НОМЕР_2 ;

/4/- документ, на підставі якого з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , узгоджено розмір кредитного ліміту по картковому рахунку НОМЕР_2 при укладанні кредитного договору та/або при збільшенні розміру кредитного ліміту.

На виконання вказаної ухвали суду, до суду витребувані документи не надходили.

29.08.2019 року до суду надійшов лист від АТ КБ «Приватбанк» за вхід №42697, в якому представник позивача надає інформацію на виконання запиту по справі №522/12939/16-ц від 13.08.2019 рок, однак, зі змісту інформації, викладеної позивачем у листі, вбачається, що останнім фактично надано відповідь на ухвалу суду від 08.07.2019 року.

В частині надання доказів щодо узгодження з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розміру кредитного ліміту по картковому рахунку НОМЕР_2 при укладанні кредитного договору та/або при збільшенні розміру кредитного ліміту, позивачем у листі жодними чином не обґрунтовано неможливість надання цих доказів, як і підстави такої неможливості, та посилання в обґрунтування своєї позиції в цій частині.

Щодо наданих посилань позивачем у вказаному листі, а саме цитування у листі норму Умов та Правил надання банківських послуг про право позивача в односторонньому порядку збільшувати, змінювати або анулювати кредитний ліміт, суд першої інстанції вважав, що це жодним чином не є відповіддю на неможливість виконання 4 пункту ухвали суду від 08.07.2019 року, оскільки позивачем не надано документа, на підставі якого з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , узгоджено розмір кредитного ліміту по картковому рахунку НОМЕР_2 при укладанні кредитного договору та/або при збільшенні розміру кредитного ліміту, а також у разі відсутності такого документа, позивачем про таке не зазначено.

Щодо 3 пункту витребуваних документів на підставі ухвали суду від 08.07.2019 року, а саме надання документа, на підставі якого було укладено з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , угоду від 17.12.2014 за №SAMDNWFC4, на підставі якої діє картковий рахунок: НОМЕР_1 , і додатковий рахунок договору НОМЕР_2 , позивачем не надано таких доказів у визначений судом строк, як і не зазначено жодних посилань/інформації стосовно цієї угоди (укладалась вона, чи ні, або автоматично сформовано у програмному забезпеченні банку, тощо), про яку в свою чергу зазначено у розрахунку наданому позивачем, який міститься в матеріалах справи на аркуші справи 59.

Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів 2. 4. 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, гарантує право кожному на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, а саме у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

29.08.2019 року до суду надійшов лист від АТ КБ «Приватбанк» за вхід №42697, в якому представник позивача повідомив суд, що відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. . 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору). Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підпис Позичальника на кредитному договорі свідчить про те, що Позичальнику добре були відомі і цілком зрозумілі всі умови цього Договору і він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Пунктом 1.1.3.2.4 Договору для ПАТ КБ «ПриватБанк» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. При цьому у сторін Договору виникають обов`язки:

у Кредитора: інформування позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Договору;

у Позичальника: отримання виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках (п. 1.1.2.1.5 Договору).

На підставі п. 1.1.5.2 Договору, неотримання або несвоєчасне отримання Клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє Клієнта від виконання його зобов`язань за даним Договором.

Згідно п.п. 1.1.6.1, 1.1.6.2 Договору зміни в «Умови та правила надання банківських послуг» вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнтів про внесені :міни шляхом використання різних каналів зв`язку, серед яких: офіційний сайт банку www.privatbank.ua, SMS - повідомлення клієнтам про зміни даних правил, клієнтські виписки, інші канали інформування.

У разі незгоди зі змінами «Умов та правил надання банківських послуг» або «Тарифів Банку» клієнт має право надати Банку заяву про розірвання Договору виконавши умови п. 2.1.1.5.4 Договору.

Таким чином, умови про порядок внесення змін до Тарифів та Умов та Правил надання банківських послуг були закладені з самого початку, тобто Позичальник перед підписанням договору мав можливість ознайомитися з його умовами (умовами договору) і в разі незгоди із запропонованими умовами відмовитися від укладання такої угоди, під час підписання договору Позичальника влаштовували умови вищевказаного договору, про що свідчить його підпис.

Можливість зміни умов договору також передбачено розділом II Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014 року, а саме Банк має право вносити зміни до правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомивши про відповідні зміни користувача у спосіб, передбачений договором.

Законом України « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-ІІІ встановлено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Клієнт на сьогоднішній день не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався картою, що говорить про прийняття Клієнтом діючих умов банківського обслуговування, а тому заперечення Відповідача являються необґрунтованими.

Отже, позовна заява була прийнята судом, як така, що відповідає вимогам чинного законодавства, та ухвала суду позивачем була виконана у межах його можливостей.

У відповіді на ухвалу суду було повідомлено, що надати відеоматеріали не представляється можливим, у зв`язку з закінченням терміну їх зберігання, а аудіо записи не представляється можливим, з причин відсутності технічної можливості. Зміна кредитного ліміту передбачена саме умовами договору, відповідач скористався кредитною сумою, тобто йому було відомо про отримані кошти та зміну цього ліміту. Окремого документу про зміну кредитного ліміту умови Кредитного договору не передбачають, тому надання такого документу є неможливим.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 3 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, у випадку постановлення ухвали при невідповідність висновків суду обставинам справи.

Викладені обставини судом з`ясовано неповно, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 379, 381-384 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2019 року скасувати, справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 05.03.2020 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький