Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/77/18

номер провадження 2/695/95/20

28 лютого 2020 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.;

за участю:

секретаря Біліченко С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Побиванця Ю.В.,

представника відповідача адвоката Манжари Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки.

Вимоги вказаної позовної заяви, з урахуванням збільшених позовних вимог, мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін по справі ОСОБА_3 , якій належала земельна ділянка площею 2.7296 га з кадастровим номером :02:001:0503.

За свого життя ОСОБА_3 та відповідач по справі ОСОБА_2 уклали договір оренди землі від 20.12.2012 року за яким ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 в оренду вказану вище земельну ділянку строком до 2022 року.

Після смерті матері позивача та відповідача по справі останні успадкували по 1/2 частині спадкового мана. Відповідач по справі здійснює господарську діяльність, пов`язану з обробітком землі, в тому числі продовжує користуватися вказаною вище земельною ділянкою, однак орендної плати позивачу, як співвласнику вказаного майна та спадкоємцю орендодавця не здійснює починаючи з 2015 року, таким чином відповідач як орендар належним чином умови договору оренди землі не здійснює та порушує права позивача на отримання відповідної орендної плати.

Також позивач наполягає, що відповідач не надає їй копію договору оренди землі та створює перешкоди для розробки технічної документації для встановлення меж її земельної ділянки в натурі.

За таких обставин, вважаючи свої права порушеними позивач звернулася до суду із даним позовом у якому просила суд договір оренди землі від 20.12.2012 року розірвати, стягнути із відповідача несплачену суму орендної плати у сумі 9903 грн. 91 коп., стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000 грн., а також дозволити виділення в натурі та проведення державної реєстрації земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем в межах відповідно до схеми розподілу земельної ділянки розробленою ПП «Землемір».

Відповідач по справі надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги позивача заперечував, зазначаючи при цьому, що дійсно між ним та його померлою матір`ю був укладений договір оренди землі, який містить усі істотні умови договору, що були погоджені між позивачем та відповідачем, а ним умови договору виконувались належним чином, орендна плата розмір якої визначений умовами договору за 2015-2016 роки була виплачена одним платежем ще 18.05.2015 року, сам же договір належним чином оформлений та зареєстрований, а жодних належних підстав для його розірвання позивач не зазначила.

У відповіді на відзив представник позивача зазначав, що в Золотоніській ОДПІ Головного управління ДФС України відсутні дані про те, що відповідач нараховував орендну плату ОСОБА_3 за 2015-2017 роки, а тому твердження відповідача про те, що ним вже сплачена орендна плата не відповідає дійсності.

Розгляд справи здійснюється у порядку загального позовного провадження відповідно до ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.01.2018 року.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги стосовно виділення в натурі та проведення державної реєстрації земельної ділянки, частка якої належить їй, не підтримали та зазначили, що позивач фактично користується своєю частиною земельної ділянки, сторони визначили її межі, відповідач частиною вказаної земельної ділянки, яка належить позивачу не користується. Що стосується інших позовних вимог позивач та її представник наполягали на їх задоволенні, просили суд стягнути із відповідача моральну шкоду, не сплачену орендну плату з урахуванням індексації останньої та розірвати договір оренди землі, який фактично сторонами не виконується. В обґрунтування своїх вимог навели обставини, які є аналогічними обставинам викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача не заперечував стосовно пояснень позивача про фактичне користування останньою своєю частиною земельної ділянки та про те, що відповідач фактично частиною земельної ділянки, яка належить позивачу не користується, однак проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, позов вважав не обґрунтованим, належним чином не доведеним та таким, який задоволенню не підлягає.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

При цьому суд виходить з наступних підстав.

Нормами ст. 13 ЦПК України визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, який, серед іншого, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених позивачем вимог.

Таким чином враховуючи фактичне не підтримання позивачем позовних вимог в частині виділення в натурі та проведення державної реєстрації земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем в межах відповідно до схеми розподілу земельної ділянки розробленою ПП «Землемір», суд останні до уваги не бере та вказані вимоги не розглядає.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивач наполягає, що вона з відповідачем є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 , та вони разом успадкували майно останньої порівну, в тому числі і земельну ділянку з кадастровим №:02:001:0503, яка належала померлій на підставі державного акта на землю серії ЧР 5-29 від 01.12.2001 року.

Вказані доводи позивача стверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.12.2016 року, яке видано державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П., зареєстрованого в реєстрі №3285, із якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 успадкували по 1/2 часині земельної ділянки площею 2.7296 га, кадастровий № :02:001:0503 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до загальних норм, закріплених в ст. 1216 та ст. 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Так згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до договору оренди землі від 20.12.2012 року, державна реєстрація якого стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за № 9517669 від 17.09.2013 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір оренди земельної ділянки площею 2.7296 га, строком на 10 років, тобто до 2022 року, визначивши, що орендна плата вноситься орендодавцем в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки в розмірі 2795 грн., що передбачено п. 9 вказаного договору.

Згідно з п. 11 договору оренди землі, орендна плата вноситься не пізніше 01 грудня кожного року.

Пунктом 38 вказаного договору оренди землі визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі»

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Отже судом встановлено, що відповідач та його мати ОСОБА_3 уклали договір оренди земельної ділянки, яка належала останній, а після смерті ОСОБА_3 земельна ділянка в рівних частках була успадкована між позивачем та відповідачем по справі.

Позивач наполягає, що відповідач умови договору оренди землі належним чином не виконує, зокрема за період з 2015 по 2017 роки орендну плату не здійснює взагалі, має заборгованість по її сплаті у розмірі 9903 грн. 91 коп., що свідчить про недобросовісність дій відповідача та є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки, частка якої належить позивачу.

Відповідач заперечуючи доводи позивача зазначає, що їх мати, яка була орендодавцем виявила бажання отримати орендну плату наперед, а тому він виплатив своїй матері орендну плату за користування земельною ділянкою ще в травні 2015 року за 2015 та 2016 роки, що стверджується видатковим касовим ордером від 18.05.2015 року.

Суд вважає вказаний доказ відповідача про сплату орендної плати за 2015 та 2016 роки належним та достовірним, оскільки доказів, які б спростовували доводи відповідача в цій частині позовних вимог позивачем надано не було, а сам вказаний касовий ордер сумнівів у своїй достовірності не викликає.

Позивач заперечуючи проти вказаного касового ордеру як належного доказу виконання відповідачем умов договору оренди землі зазначала про недостовірність підпису одержувача в ньому, однак такі вимоги не стверджені жодним належним доказом, та зводяться лише до особистих переконань позивача.

Разом з тим після отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.2016 року та реєстрації своїх прав, що стверджується витягом з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №74929547 від 06.12.2016 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №82940837 від 21.03.2017 року, позивач звернулася до відповідача з вимогою про сплату орендної плати за користування її частиною земельної ділянки, яка відповідачем залишилася проігнорованою.

Згідно з вимогами п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України, ст.ст. 21, 25 Закону, орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендну плату.

Доказів сплати орендної плати позивачу відповідач не надав та про здійснення такої суду не повідомив.

Таким чином вбачається, що відповідач не виконує умови договору та не сплатив орендну плату, однак така плата може бути стягнута з відповідача лише за 2017 рік, оскільки, як встановлено судом вище, відповідач орендну плату за 2015 рік та за 2016 рік виплатив ОСОБА_3 ще за її життя.

Позивач надав до суду розрахунок позовних вимог щодо стягнення орендної плати де зазначив, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки за 2016 та 2017 роки з урахуванням коефіцієнтів індексації становила 139821 грн. 94 коп.

Згідно з п. 13 умов вказаного договору оренди землі, розмір орендної плати переглядається щорічно у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, в тому числі в наслідок інфляції.

Представник відповідача проти визначення такої нормативно-грошової оцінки земельної ділянки не заперечував.

Разом з тим позивач при розрахунку позовних вимог щодо стягнення орендної плати застосовував у обрахунку 5% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що не відповідає умовам вказаного договору, зокрема п. 9, де сторони визначили 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Таким чином суд не погоджується з розрахунком позивача щодо суми заборгованості по орендній платі та вважає, що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по орендній платі за 2017 рік у розмірі 2097 грн. 33 коп., що вираховується за формулою: 139821 грн. 94 коп. / 2*3%= 2097 грн. 33 коп.

Пунктом 35 умов договору визначено, що дія договору припиняється в разі взаємної згоди сторін.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Водночас стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином, належними сторонами, у передбачений законом чи договором спосіб та термін, за відповідною ціною і інше. Вказані умови є істотними для зобов`язальних правовідносин, а отже повинні виконуватися безумовно, у точній відповідності до умов договору.

Звертаючись до суду з позовом позивач, як на підставу для розірвання договору оренди землі, посилається на те, що фактично договір оренди її частини вказаної земельної ділянки не виконується, оскільки її частина землі перебуває у її користуванні, відповідач обробітком останньої не займається та фактично її частину земельної ділянки починаючи з 2018 року не використовує, а тому сторони фактично в добровільному порядку припинили виконувати вказаний договір оренди землі в частині земельної ділянки, яка належить позивачу.

Суд враховує, що представник відповідач проти вказаних обставин не заперечував.

За таких обставин суд керуючись нормами ст.. 82 ЦПК України вважає, що вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають.

Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За вказаних обставин в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що договір оренди землі, який укладений між сторонами має бути розірваний.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 20000 грн., то суд вважає, що остання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У силу вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частини першої, пунктів 1,3 частини другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст.,ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази заподіяння позивачу моральної шкоди відсутні, а тому суд приходить до переконання про необґрунтованість вказаних позовних вимог та відсутність у матеріалах справи належних доказів, які могли б ствердити відповідні вимоги позивача.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину коштів від сплаченого позивачем судового збору у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог, що становитиме 1057 грн. 21 коп. та буде відповідати нормам ст. 141 ЦПК України.

На підставі зазначеного та керуючись

ст. ст. 13, 15, 21 ЗУ «Про оренду землі»,

ст. 141 ЗК України, ст., ст. 625-627

ЦК України та ст.,ст. 10, 76, 264, 265

ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки задовольнити частково.

Розірвати договір оренди землі, укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 20 грудня 2012 року, зареєстрований державним реєстратором Золотоніського міськрайонного управління юстиції 17.09.2013 року за №5943339, земельної ділянки площею 2,7296 га, кадастровий номер :02:001:0503, що належала ОСОБА_3 на підставі державного акту серія ЧР 5-29 від 01.12.2001 року, на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 орендну плату за користування земельною ділянкою, належною їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. за реєстраційним №3285, в сумі 2097 (дві тисячі дев`яносто сім) гривень 33 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 21 коп., - в порядку відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя : Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний головуючим 06 березня 2020 року.