Провадження № 2/752/3275/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 квітня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права тимчасового користування житловим приміщенням, зобов`язання укласти договір тимчасового найму житлового приміщення та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

у травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням доповнень просила:

-визнати за нею право тимчасового користування, а саме: на строк до моменту отримання соціального житла, кімнатою АДРЕСА_1 , що належить Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України;

-зобов`язати Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України укласти з нею договір тимчасового найму житлового приміщення на строк до моменту отримання соціального житла;

-вселити її та її доньку - ОСОБА_2 , 1968 року народження, в кімнату АДРЕСА_1 , що належить Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України.

Вимоги обґрунтувала тим, що 21.09.2015 року разом із донькою - ОСОБА_2 постійно проживає у кімнаті АДРЕСА_1 , що є місцем компактного поселення тимчасово переміщених осіб та належить Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України.

Вказала, що вселився у вказану кімнату з дозволу адміністрації. Має реєстрацію у м. Донецьку, проте, іншого житла не має, що підтверджується взяттям її та доньки на облік як тимчасово переміщених осіб.

Зазначила, що Інститутом права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України створені нелюдські умови проживання, відсутнє тепло-електропостачання, постачання води, через що було завдано шкоди її здоров`ю. Крім цього, зважаючи на таки дії Інституту вона разом із іншими мешканцями гуртожитку змушена була звертатись до різних інстанцій за захистом своїх прав.

15.04.2019 року, перебуваючи під впливом тяжкої обставини, а саме: загрози позбавлення єдиного житла, вона була вимушена укласти з Інститутом права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України договір № 72/2019/308 про надання послуг тимчасового перебування у гуртожитку, яким передбачено її проживання та її доньки лише до 31.05.2019 року.

04.06.2019 року її та доньку без будь-якого судового рішення було примусово виселено з кімнати.

Ухвалою від 18.11.2019 року у справі відкрито провадження з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 16.01.2020 року (а.с. 74-75).

19.12.2019 року надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін (а.с. 127-128).

Ухвалою від 16.01.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін (а.с. 147-148).

Ухвалою від 16.01.2020 року розгляд справи відкладено на 02.04.2020 року (а.с. 149).

Відповідач відзив на позовну заяву не подав.

Третя особа надала пояснення щодо позову не надала.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно довідок № № 1, 2 від 27.10.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 та третя особа - ОСОБА_2 взяті на облік внутрішньо переміщені особи, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 (а.с. 29, 90, 91).

Згідно довідок ГУ ПФУ в м. Києві № № 10517, 10518, 10519 від 28.08.2019 року ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на обліку в управлінні ПФУ ГУПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком (а.с. 30-32).

09.07.2019 року ОСОБА_1 подано заяву на ім`я в.о. директора ДЗПО ЦПК Іванової О.Г. про поселення її у тримісний номер гуртожитку ДЗПО ЦПК на період з 09.07.2015 року по 09.08.2015 року з оплатою 3 500,00 грн. (а.с. 38).

24.09.2019 року ОСОБА_1 подано заяву на ім`я в.о. директора ДЗПО ЦПК Іванової О.Г. про поселення її у тримісний номер гуртожитку ДЗПО ЦПК на період з 25.09.2015 року по 25.2015 року (а.с. 39).

15.04.2019 року між Інститутом права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір № 72/2019/308 про надання послуг тимчасового перебування у гуртожитку Інститутом права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України (а.с. 33-35).

Предметом договору сторонами визначено надання виконавцем за сплату для тимчасового перебування Споживачу 2 ліжко-місця у кімнаті АДРЕСА_1 , у період з 01.03.2019 року по 31.05.2019 року (п. 1.1. договору).

Згідно п. 1.4. договору укладення договору не створює для споживача будь-яких інших прав на приміщення, визначені п. 1.1. цього договору, крім права тимчасового перебування протягом визначеного цим договором періоду.

Згідно п. 1.5. договору споживач не має права приватизувати, обмінювати або здійснювати поділ цього приміщення, здавати його в найм (піднайм) або вселяти в нього інших громадян.

Споживач зобов`язався звільнити займане приміщення не пізніше останнього дня строку дії договору; протягом 1 дня у разі дострокового припинення дії договору за ініціативи щонайменше одного споживача, виконавця або за згодою сторін (п. 2.3.15. договору).

Згідно п. 5.1. договору останній діє з 15.04.2019 року по 31.05.2019 року, а в частині відшкодування збитків та розрахунків - до моменту повного виконання споживачем своїх зобов`язань. Сторони встановлюють, що у відповідності до ч. 3 ст. 631 ЦК України умови цього договору застосовуються до взаємовідносин, які виникли до його укладення, починаючи з 01.03.2019 року.

Договір вважається розірваним і втрачає свою юридичну силу по закінченню строку дії договору відповідно до п. 12.1. та п. 5.1. цього договору (пп. 5.4.1 п. 5.4. договору).

Згідно п. 6.2. договору зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди.

26.04.2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 направлено на адресу відповідача заяву про продовження дії договору № 72/2019/308 з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року (а.с. 42).

З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась до Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві щодо виникнення конфліктної ситуації з працівниками гуртожитку Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України та щодо можливого неналежного виконання працівниками поліції та виселення з гуртожитку Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України, на що отримала відповіді про те, що для вирішення питань цивільно-правового характеру їй необхідно звернутися до суду (а.с. 43, 44).

Згідно наявного в матеріалах справи листа УОАЗОР ГУ НП у м. Києві від 01.07.2019 року вбачається, що в базі даних Інформаційного порталу НП України зафіксовані повідомлення про звернення ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку без рішення суду (а.с. 94-96).

12.07.2019 року ОСОБА_1 подано заяву про вчинення злочину (а.с. 97-98).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 12.07.2019 року (а.с. 132).

Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно ст. 9 вказаного Закону внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб`єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Згідно ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

Звертаючись до суду, позивач вказала, що внутрішньо переміщеною особою, а спірне житло їй було надано з огляду на її статус. Через неправомірні дії відповідача на сьогодні вона позбавлена житла, що порушує її конституційні права.

Разом з тим, Кабінетом Міністрів України 01.10.2014 року було прийнято постанову № 509 «Про облік осіб, які перемістилися з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» і затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції.

18.03.2015 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 79, якою, зокрема, внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» щодо вимог до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Так, змінами до постанови № 509 визначено, що під час видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції посадова особа уповноваженого органу інформує особу, яка переміщується, про обов`язок повідомити протягом 10 днів відповідному територіальному підрозділу ДМС про фактичне місце проживання, а також про зміну фактичного місця проживання або повернення до покинутого місця проживання.

Територіальний підрозділ ДМС у триденний строк після повідомлення особою, яка переміщується, про фактичне місце проживання проводить перевірку наведених у довідці відповідних відомостей, проставляє у разі підтвердження таких відомостей на зворотному боці довідки відмітку про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, та щодня подає в електронній формі уповноваженому органові відповідну інформацію. Довідка не є дійсною без проставлення на її зворотному боці зазначеної відмітки.

Окрім того, постановою № 79 встановлено обов`язок територіальних підрозділів ДМС провести у двомісячний строк із залученням працівників територіальних органів і підрозділів Міністерства внутрішніх справ, представників інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, перевірку наведених у направлених їм переліках відомостей про фактичне місце проживання осіб та у разі підтвердження таких відомостей проставляють на зворотному боці довідки відмітку про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці.

Враховуючи вищевикладене, довідка, яка була видана після 18.03.2015 року не є дійсною без проставлення на її зворотному боці відмітки про реєстрацію місця проживання особи у відповідності до постанови № 509. Після 18.05.2015 року довідка є дійсною за умови проставлення на її зворотному боці відмітки про реєстрацію місця проживання особи у відповідності до постанови №79.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2015 року № 636 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (09.09.2015 вступила в дію) внесені зміни щодо заміни слів «осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» на слова «внутрішньо переміщені особи» та щодо встановлення строку дії довідки - шість місяців з дати її видачі. Також внесені зміни щодо можливості подовження строку дії довідки на наступні шість місяців, для чого внутрішньо переміщена особа має звернутися за фактичним місцем проживання до уповноваженого органу.

Враховуючи вищевикладене, термін дії довідки, яка була видана після 09.09.2015 року становить шість місяців з дати її видачі; довідка є дійсною за умови проставлення ДМС відмітки про реєстрацію місця проживання особи.

На підтвердження своєї позиції ОСОБА_1 подано довідки № № 1, 2 від 27.10.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи про те, що ОСОБА_1 та третя особа - ОСОБА_2 взяті на облік внутрішньо переміщені особи, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 .

Разом тим, вказані довідки вимогам постанов Кабінету Міністрів України № 79 та № 636 не відповідають, а тому суд відхиляє твердження позивача про наявність у неї статусу внутрішньо переміщеної особи на момент звернення до суду із даною позовною заявою.

Крім того, відповідно до ст. 91 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій з питань соціального захисту населення зобов`язані надавати власникам (балансоутримувачам) майна, що використовується для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб інформацію (довідки) з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб про кількість осіб, зареєстрованих за місцезнаходженням такого майна. Зазначена інформація (довідки) є належним підтвердженням факту використання такого майна для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб.

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування свого позову посилалась на те, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , є місцем для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб.

Разом з тим, докази в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, зокрема, інформація (довідка) з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб про кількість осіб, зареєстрованих за місцезнаходженням майна за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження вказаної позиції позивачем в розпорядження суду не надано. Правом на забезпечення доказів у справі позивач не скористалась.

Тому, судом критично оцінюється і вказана позиція позивача, а тому до уваги не приймається.

Згідно ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (ст. 129 ЖК УРСР).

Порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України (ст. 130 ЖК УРСР).

Належність гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 до державної або комунальної власності матеріали справи не містять.

Так само з матеріалів справи не вбачається, що позивачу видавався ордер на жиле приміщення чи спеціальний ордер на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрацією підприємства, установи, організації, органом місцевого самоврядування, що послугували єдиною підставою для вселення до кімнати АДРЕСА_1 .

Докази з даного приводу в матеріалах справи відсутні. Правом на забезпечення доказів у справі позивач не скористалась.

Разом з тим, ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.

При цьому, ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст. 640 ЦК України).

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд надійшов до висновку про те, що між сторонами склались договірні відносини, продовження яких можливе, виходячи з положень ст. ст. 626, 627 ЦК України лише за згодою обох сторін.

З матеріалів справи вбачається, що, виходячи з положень ст. ст. 639, 640 ЦК України між сторонами укладались договори на строк з 09.07.2015 року по 09.08.2015 року, з 25.09.2015 року по 25.2015 року, оскільки пропозиції позивача були акцептовані відповідачем шляхом проставлення візування на відповідних заявах, та з 01.03.2019 року по 31.05.2019 року, котрий був укладений шляхом підписання договору у письмовій формі.

Останній договір, а саме: від 15.04.2019 року, підписаний сторонами, недійсним в установленому законом порядку не визнаний, і на момент звернення до суду є розірваним. Доказів на підтвердження зворотного в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦК України з даного приводу в розпорядження суду не надано, так само як щодо його укладення позивачем під впливом тяжкої обставини.

Матеріали справи також не містять доказів укладення додаткових угод до договору № 72/2019/308 від 15.04.2019 року.

Виходячи з умов укладених між сторонами договорів, для позивача будь-яких інших прав на приміщення, крім права користуватися приміщенням, наданим для тимчасового перебування, протягом визначених цими договорами періодами, не виникло.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що у позивача не виникло право користування приміщенням і в силу положень ЖК УРСР, суд надходить до висновку про відсутність підстав для визнання за нею права користування кімнатою АДРЕСА_1 , що належить Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України, з огляду на відсутність правомірності вимоги та без доведення будь-яких порушень її прав.

Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ст. 761 ЦК України).

Тому, виходячи з загальних положень цивільного законодавства про те, що сторони є вільними в укладенні договору, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині зобов`язання Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України укласти з позивачем договір тимчасового найму житлового приміщення на строк до моменту отримання соціального житла, оскільки зобов`язання Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України до укладення договору суперечитиме принципу свободи договору та його правовій природі.

Як наслідок, на думку суду, не підлягає й задоволенню похідна вимога про вселення позивача та її доньки - ОСОБА_2 , 1968 року народження, в кімнату АДРЕСА_1 , що належить Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України, тим паче, що вказаною вимогою вирішенню підлягають права та обов`язки особи, яка не є стороною у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261,265, 273, 274-279, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права тимчасового користування житловим приміщенням, зобов`язання укласти договір тимчасового найму житлового приміщення та вселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко