Єдиний унікальний номер 226/2948/19
Номер провадження 22-ц/804/824/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Соломахи Л.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 226/2948/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Димит-ровського міського суду Донецької області від 02 грудня 2019 року (суддя першої інстанції Редько Ж.Є.), -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Димитровського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 05 жовтня 2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредит-ного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Власним підписом відповідач підтвердила свою згоду, на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіж-ною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Ба-нку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 19 серпня 2019 року має заборгованість у розмірі 399 228 грн. 81 коп., яка складається з наступного: 4 997 грн. 41 коп. заборгованість за кредитом, 388 413 грн. 56 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 817 грн. 84 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості і кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку суму заборгованості за кредитом, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути суму заборго-ваності у розмірі 120 965 грн. 04 коп., яка складається з наступного: 4 997 грн. 41 коп. заборго-ваність за кредитом, 115 967 грн. 63 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 05 жовтня 2011 року по 02 квітня 2018 року.

02 грудня 2019 року заочним рішенням Димитровського міського суду Донецької області по-зов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним дого-вором б/н від 05 жовтня 2011 року, яка виникла станом на 19 серпня 2019 року за тілом кредиту у сумі 4 997 грн. 41 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 02 грудня 2019 року, позивач АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права. З моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах та тарифах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Відповідач поставив підпис саме в заяві позичальника, яким засвідчив, що він ознайомлений з відповідними документами, а отже повністю згодний з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах. Користуючись кредитними коштами та частково погашаючи заборгованість за кредитом, відповідач підтвердив укладення кредитного договору із Банком на відповідних умовах. Припущення суду, що сторонами не погоджено умови кредитування щодо сплати процентів за кредитним договором ґрунтуються на припущеннях. Оскаржуваним рішенням місцевий суд призводить до нехтування принципами платності кредитного договору і наносить шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 23 січня 2020 року за апеляційною скаргою по-зивача АТ КБ «Приватбанк» відкрито апеляційне провадження. (а.с. 86-87).

Копія апеляційної скарги позивача відповідачу ОСОБА_1 направлена 27 січня 2020 року за зареєстрованим місцем її проживання (а.с. 88).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем на час розгляду справи не на-даний.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року справа була призначена до розгляду у судовому засіданні на 04 березня 2020 року (а.с. 90).

В судове засідання апеляційного суду 04 березня 2020 року сторони не з`явилися.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» судову повістку-повідомлення про розгляд справи 04 березня 2020 року отримав 12 лютого 2020 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про отримання поштового відправлення (а.с. 95).

Від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява про слухання справи у його відсут-ність.

Рекомендовані відправлення з копією апеляційної скарги позивача та судовою повісткою-повідомленням про розгляд справи 04 березня 2020 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 , які бу-ли їй направлені за її зареєстрованим місцем проживання, повернуті до апеляційного суду з при-чини «за відсутності адресата» (а.с. 94,). Під час розгляду справи судом першої інстанції вся по-штова кореспонденція, яка була направлена позивачу, також була повернута до суду з причини «за відсутності адресата» (а.с. 53, 57, 65).

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності мож-ливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлен-ня або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники по-винні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними пра-вами не допускається.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02).

Тобто, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтерва-лом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сто-рін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеля-ційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи по-силаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матері-ального права із дотриманням норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції зазначив про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в приму-совому порядку з боржника отриманого ним та непогашеного тіла кредиту у розмірі 4 997 грн. 41 коп. Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки не надані підтвердження позивачем про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, а в анкеті-заяві домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами відсутня.

Позивачем рішення Димитровського міського суду Донецької області оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з процентів за користування кредитом за період з 05 жовтня 2011 року по 02 квітня 2018 року у сумі 115 967 грн. 63 коп. В ін-шій частині рішення не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 05 жовтня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 7).

Крім того, в матеріалах справи міститься Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 8, 9-32).

Із заявлених позовних вимог та долученого до справи розрахунку заборгованості вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за креди-тним договором б/н від 05 жовтня 2011 року станом на 02 квітня 2018 року по тілу кредиту у сумі 4 997 грн. 41 коп. та по процентам за користування кредитом у розмірі 115 967 грн. 63 коп. (а.с. 5-6).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 4 997 грн. 41 коп. та не-доведеності вимог в іншій частині.

Переглядаючи справу в межах вимог апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з ви-сновками суду першої інстанції щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині відмови у стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами. Висновок суду першої інстанції в цій частині спору є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у пись-мовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телегра-мах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином від-повідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за від-сутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зви-чайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмі-рах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника про-центів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одер-жання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими кошта-ми поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В заяві позичальника від 05 жовтня 2011 року, яка підписана відповідачем ОСОБА_1 , процента ставка по кредиту не визначена (а.с. 7).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам за кори-стування кредитом, суд першої інстанції виходив із того, що в заяві позичальника не зазначена процентна ставка по кредиту. Крім того, суд дійшов висновку, що Витягом з Тарифів обслугову-вання кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-258, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, зокрема, базова процентна ставка в місяць, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф та порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. Однак ці докази не містять підтвердження того, що відповідач при підписанні «Анкети-заяви» ознайомилася і погодилася з умовами, що містять саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, і що ця «Заява-Анкета» разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між позичальником та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо процентної ставки, неустойки (пені, комісії, штрафів), комісій саме у визначених в цих документах розмірах.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взя-ла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, пос-луги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не мо-же запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укла-дення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовід-носин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному рин-ку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві по-зику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кіль-кості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в анкеті-заяві позичальника від 05 жовтня 2011 року, яка підписана відповідачем, процентна ставка не зазначена (а.с. 7). Банк, пред`являючи ви-моги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за період з 05 жовтня 2011 року по 02 квітня 2018 року.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір процентів і порядок їх нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 жовтня 2011 року посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсаль-на, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а та-кож те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі місти-ли умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, судом вірно зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випад-ку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у форму-лярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювали-ся самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (05 жовтня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (вересень 2019 року), тобто креди-тор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що най-більш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових захо-дів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо під-писана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів піль-гового періоду», «Універсальни, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та Ви-тяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 жовтня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанцій зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для стягнення процентів за користування кредитом.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач при поданні позову не пред`явив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, во-льного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовіс-ність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливос-ті.

У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосеред-ньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівни-ка.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловжи-вань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує при ухваленні судового рішення.

Тому відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 12 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що, вирішуючи спір, суд першої інстан-ції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини спра-ви, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не мав підстав відмовляти у задо-воленні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, оскільки кредитний договір є оплатним, що суд знехтував принципами платності кредитного договору, чим наносить шкоду споживачам банківських послуг, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`яза-них із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та неустойки, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обставин, які мають значення для справи, а саме ненадання позивачем належних доказів на підтвердження обумовленої у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за порушення строків виконання договірних зобов`язань, що є наслідком невчинення саме позивачем процесуальних дій щодо надання доказів, а не нехтуванням судом принципами платності кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч закріпленому в ЦПК України принципу зма-гальності, відповідач своїми процесуальними правами не скористався, відзив на позовну заяву не подав, що суд замість відповідача навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку у вимогах про стягнення процентів, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору, тобто фактично виступив «адвокатом» відповідача, не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Суд не є статистом, який у разі відсутності заперечень відповідача у рішенні має пасивно констатувати позицію позивача, викладену у позовній заяві.

Відповідно до ст. 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах вер-ховенства права.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі пи-тання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирі-шення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, до-пустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі одноти-пних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На виконання зазначених норм процесуального права суд першої інстанції дав належну оцінку всім наданим позивачем доказам, на підставі наданих позивачем доказів повно та правильно встановив фактичні обставини по справі, ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального права. Висновки суду відповідають правовій позиції щодо застосування ст. 634 ЦК України при споживчому кредитуванні, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рі-шення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорцій-но розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволен-ня, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшко-дуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04 березня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

Л.І. Соломаха