ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1354/20Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року :м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Храпка В.Д.,

секретар : Попова М.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра», Уповноважена особа Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» Біла Ірина Володимирівна,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2020 року, у складі судді Пироженко С.А., -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра», Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» Білої Ірини Володимирівни про захист права споживача фінансових послуг, визнання Договору про надання споживчого кредиту недійсним, посилаючись на те, що 07 лютого 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» в Філії ВАТ КБ «Надра» Черкаське регіональне управління був укладений договір про надання споживчого кредиту № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року. За умовами цього кредитного договору він отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 20 720 доларів США, що дорівнює еквіваленту 104 636 грн. за курсом НБУ на день укладення Договору, з умовою їх повернення в строк до 12 квітня 2028 року, з відсотковою ставкою 15,39% річних.

Вважає, що даний договір містить умови, які є несправедливим в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язку на погіршення становища споживача, що в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним.

Підписання вказаного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та його прав як позичальника з боку Банку.

Банк приховав від нього, як позичальника, повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би він банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Розділом 2 Договору визначено також умови забезпечення повернення кредиту. Так, у забезпечення виконання зобов`язань у нього, як позичальника за Договором, Банком приймається застава нерухомості однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Тому вважає, що в силу вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність кредитного договору спричинює недійсність договору застави чи договору іпотеки, які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові.

Крім того, вказував, що заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2010 року було задоволено позов Банку «Надра» до нього про стягнення заборгованості. При ознайомленні з матеріалами даної справи № 2-5087/10 було виявлено, що в кредитному договорі, який знаходився в справі, сума кредиту зазначена в доларах США, а в його екземплярі в гривнях. На кредитному договорі, який був наданий Банком, та на договорі, який знаходиться у нього різняться підписи сторін. Тому вважає, що кредитний договір укладений між сторонами, в подальшому перероблявся кредитодвцем, при цьому фальшувалися підписи позичальника. Інформація щодо укладення іншого договору йому від кредитодавця не надходила.

У зв`язку з цим просив визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг ВАТ КБ «Надра»; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 ; застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме визнати недійсним договір іпотеки № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року щодо однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд мотивував рішення тим, що підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, оскільки судовим рішенням підтверджено факт наявності такого договору та маються наслідки його невиконання, у вигляді стягнення грошової суми боргу по даному договору.

Крім того, позивачем не доведено наявність підстав для визнання договору кредиту недійсним, вказані в позові докази не свідчать про недійсність оскаржуваного договору. Позивачем не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту, він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, на виконання умов договору ним було без заперечень отримано кредитні кошти в іноземній валюті (доларах США), тривалий час виконував свої обов`язки з повернення грошових коштів.

А відтак, у суду не було жодного доказу, який надав позивач, для визнання спірного договору недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду, 21.07.2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що рішення є неправомірним, оскільки суд не з`ясував обставини в повному обсязі, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вважає, що він був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов та відсоткової ставки.

Скаржник звертає увагу, що у нього відсутні спеціальні знання для аналізу умов кредитного договору, однак, суд першої інстанції не врахував цієї обставини.

Вважає, що в спірному кредитному договорі відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення, сторонами договору не було досягнуто згоди щодо його істотних умов, проте, суд не взяв це до уваги.

Акцентує увагу суду, що відповідачем не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України, приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, а саме: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, тобто не надав позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови договору; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами; у змісті оспорюваного договору не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки; Закон України «Про захист прав споживачів» забороняє видавати кредити в іноземній валюті».

Крім того, скаржник зазначає, що він був позбавлений можливості довести суду ті обставини, які стосувалися фальшованості кредитного договору, оскільки не призначив судово-економічну та судово-почеркознавчу експертизи, клопотання про проведення яких було підготовлено позивачем.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до змісту частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу в момент вчинення правочину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд обґрунтовано виходив з того, що сторони при підписанні договору досягли згоди з усіх істотних умов договору, на момент укладення кредитного договору до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови кредитного договору, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, договір відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, містить умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики, позичальник отримав кредитні кошти в іноземній валюті, що останнім не заперечувалось, на протязі тривалого часу сплачував кошти на погашення кредиту, а тому підстав для визнання кредитного договору недійсним у суду не було.

Як встановлено судом, 29 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» в особі Філії ВАТ КБ «Надра» Черкаське регіональне управління було укладено договір про надання споживчого кредиту № 221п/99/2008-840 (далі-Договір), відповідно до якого позивач отримав кредит в розмірі 20 720 доларів США строком до 12 квітня 2028 року зі сплатою відсотків у розмірі 15,39 % річних.

В якості забезпечення виконання кредитного договору між сторонами також було укладено договір іпотеки № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.2. договору цільовим призначенням кредиту було проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №3197 від 25.04.2008, що укладений між позичальником та ОСОБА_3 , згідно якого позичальник придбав у власність нерухоме майно (квартиру), за адресою: АДРЕСА_1 ; витрати позичальника повязані з оформленням кредиту; оплата комісії за розрахунки в рамках комплексу тарифних пакетів.

Згідно п.1.3.1. договору відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,39% відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Розділом 3 договору передбачено порядок сплати заборгованості по кредиту, включаючи сплату мінімально необхідного платежу в розмірі 280,27 доларів США, нарахування штрафних санкцій, у випадку непогашення простроченої заборгованості.

Зокрема, п.3.4. договору передбачає, якщо на протязі дії договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс чергові платежі, передбачені договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору в наступному порядку: прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитними коштами; пеня та штрафи; прострочена сума кредиту; сума кредиту.

Таким чином, кредитний договір містить повну та вичерпну інформацію по умовам кредиту, зокрема, і щодо сплати платежів по кредиту, а саме, розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу, який включає в себе платіж по кредиту та відсотки за користування, також визначено порядок погашення простроченої заборгованості, а тому твердження скаржника про надання йому банком неповної та недостовірної інформації про умови договору є безпідставними та спростовується вищевикладеним.

Договір підписаний сторонами, будь-яких зауважень або доповнень до договору сторони не мали.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Умови кредитного договору, підписаного між ОСОБА_1 та відповідачем узгоджується з вимогами Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції діючій на момент виникнення правовідносин, підстав для визнання його недійсним за обставин наведених скаржником, колегія суддів не вбачає.

Крім того, згідно з матеріалами справи, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору, заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2010 року, задоволено вимоги ВАТ «Комерційний банк «Надра» та стягнуто на користь банку з ОСОБА_1 заборгованість по відсоткам в розмірі 4 190,52 долари США (еквівалент 33 175,93 грн.), заборгованість по основній сумі кредиту в розмірі 20 431,67 долари США (еквівалент 161 755,49 грн.), пеню в розмірі 582,28 долари США (еквівалент 4 609,85 грн.); а всього 25 204,47 доларів США, що еквівалентно 199 541 грн. 27 коп. Рішення суду вступило в законну силу 23 листопада 2010 року. Відомостей щодо скасування вказаного рішення, позивачем суду не надано.

Отже законність та дійсність вказаного договору кредиту вже були предметом дослідження судом, так само як і розмір заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пенею.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Вищевказана норма закону в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин не містить заборони на вираження грошового зобов`язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. (частини перша та друга статті 533 ЦК України).

У чинному законодавстві хоча й закріплено статус національної валюти як єдиного законного платіжного засобу на території України, однак не міститься заборони на визначення у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті, і саме з такими умовами кредитування погодився ОСОБА_1 , який в суді першої інстанції не заперечував, що отримав кредит саме в доларах США.

Таким чином, з огляду на викладене, доводи скаржника про незаконність видачі кредиту в доларах США є безпідставними, а розбіжності у визначенні грошової одиниці кредиту в його екземплярі договору - в гривні та у примірнику банку - у доларах США є такими, що були відомі позичальнику та не тягнуть недійсності договору, оскільки факт отримання ним кредиту в доларах США не заперечується.

Не заслуговують на увагу доводи скаржника, що він в силу своєї необізнаності не міг зробити правильний вибір при укладенні кредитного договору та його ввели в оману працівники банку.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позичальник мав право укласти договір споживчого кредиту у будь-якій іншій фінансовій установі, оскільки він є вільним при виборі контрагента, натомість ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами договору, обрав укласти кредитний договір з відповідачем, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, підписанням договору він засвідчив, що умови договору йому зрозумілі та повністю влаштовують. Крім того, про погодження з умовами договору свідчить отримання кредитних коштів та тривале виконання взятих на себе обов`язків за договором.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено умислу в діях відповідача щодо приховування від нього обставин, які мали істотне значення (введення в оману).

Твердження скаржника, що він був позбавлений можливості довести в суді обставини, які свідчать про несправжність договору, а саме, клопотати про проведення судової почеркознавчої та судової економічної експертиз, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі клопотання відсутні у матеріалах справи, в суді апеляційної інстанції скаржником також не заявлялись.

Між тим проведення таких експертиз було б об`єктивно недоцільним, оскільки факт укладення спірного договору, отримання кредитних коштів та їх використання визнаються позивачем, а відтак, незрозумілим є оспорювання підписів на екземплярах договорів, які знаходяться в банку та у позивача.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що у справі, яка переглядається, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, включаючи порядок погашення кредиту, який складається з розміру щомісячного мінімально необхідного платежу, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, підписання договору було спрямовано на виникнення цивільних прав та обов`язків; визначено цільове призначення кредиту, яким було проведення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції на підставі належним чином перевірених і оцінених доказів, дійшов правильного висновку, що позивач не довів належними та достатніми доказами наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його зміни чи скасування, оскільки суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2020 року у даній справі - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст постанови складений 17 вересня 2020 року

Судді: О.М.Новіков

Ю.В.Сіренко

В.Д.Храпко