Справа № 185/129/18
Провадження № 2/185/678/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М.М.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення збитків, простроченої заборгованості по процентам, пені, -

Керуючись ст.ст.2,12,19,81,89,263,265 ЦПК України, суд

встановив:

28 грудня 2017 року, згідно відбитку штемпеля на конверті, ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому, згідно уточнень від 20.06.2018 року, просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь: 3000,23 доларів США збитку, спричиненого внаслідок різниці валютного курсу на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу в доларах США в гривневому еквіваленті, та на момент його фактичного виконання; 4507,20 доларів США простроченої заборгованості по процентам за кредитним договором № 182 від 27.11.2006 року станом на 27.11.2017 року; 229176,42 грн пені, в тому числі 99086,89 грн пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 130089,53 пеня за несвоєчасну сплату процентів; понесені у справі судові витрати пропорційно стягнутим сумам.

Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року суддею Перекопським М.М. дану справу було прийнято до свого провадження після скасування ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2019 року.

Позов обґрунтовано тим, що за кредитним договором № 182 від 27.11.2006 року позивачем було надано відповідачу-1 кредит в сумі 10480,00 доларів США на строк з 27.11.2006 року по 26.11.2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 11,9% річних у валюті кредиту, а на прострочену заборгованість 12,9 % річних у валюті кредиту. В забезпечення виконання зобов`язання відповідача -1 за кредитним договором, позивачем з відповідачем-2 був укладений договір поруки № 71 від 27.11.2006 року, а з відповідачем-3 договір поруки № 70 від 27.11.2006 року. Зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів позичальник не виконав, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.12.2009 року позов банку до позичальника та поручителів був задоволений частково вимогу в цілому були задоволені, але замість заборгованості у доларах США суд стягнув еквівалент цієї заборгованості у гривні, в перерахунку за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення (797,00 грн за 100 доларів США) 62020,30 грн. Таке судове рішення позивачем не оскаржувалось враховуючи відсутність на момент його ухвалення однозначної узагальненої судової практики щодо стягнення боргу по кредиту в іноземній валюті. У добровільному порядку позичальник та поручителі зазначене судове рішення не виконали, виконавчі документи за первинним рішенням про стягнення боргу неодноразово пред`являлися на виконання до органів ДВС. З 2010 по 2016 рік від продажу майна позичальника, на яке було звернуто стягнення та за рахунок відрахувань із заробітної плати/пенсії позичальника та поручителя ОСОБА_2 надійшло 62020,28 грн. Зарахування в погашення боргу по кредиту у доларах США здійснювалось банком за встановленим НБУ офіційним курсом на день надходження коштів від ДВС, окрім періоду з квітня по серпень 2014 року, в який купівля доларів США здійснювалось банком на міжбанківському валютному ринку за встановленим на день купівлі курсом. При цьому, і курс купівлі на МВРУ, і офіційний курс НБУ в кожному випадку були різними, але в усіх випадках перевищували той, який визначив суд у первинному рішення про стягнення боргу (797,00 грн за 100 доларів США). На погашення боргу по кредиту у доларах США усього надійшло 478154 доларів США, що підтверджується довідкою про надходження платежів від органу ДВС на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором та випискою за рахунком позичальника для здійснення сплат за кредитним договором № 284.840 за період з 01.05.2011 року по 27.11.2017 року, чого не вистачило для повного погашення реальної заборгованості (7781,77 доларів США). Залишок непогашеної заборгованості склав 3000,23 доларів США, що є реальним збитком банку, пов`язаним із різницею валютного курсу на день ухвалення судового рішення, та на момент його фактичного виконання, та спричинення якого обумовлено невиконанням позичальником та поручителями первинного рішення про стягнення боргу одразу або найближчим часом після набрання рішенням законної сили, тобто з вини позичальника. Станом на 27.11.2017 року заборгованість за кредитним договором становить: 4507,20 доларів США прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом; 229176,42 грн пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом в межах строку позовної давності.

У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення, які відповідають змісту позовних вимог.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Ознайомившись матеріалами справи, повно та всебічно дослідивши всі обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що 27 листопада 2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», що є правонаступником позивача та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 182, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 10480,00 доларів США на строк з 27 листопада 2006 року по 26 листопада 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 11,9% річних валюті кредиту (т.1 а.с.6-8).

Відповідно до п. 3.3.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язався сплачувати заборгованість за кредитом у розмірі 146,00 доларів США, щомісячно, не пізніше передостаннього робочого дня місяця починаючи з грудня 2006 року, а 26 листопада 2012 року 114,00 доларів США.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає підстави зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто, «курсова різниця» не є упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц.

У даному випадку ПАТ АБ "Укргазбанк", як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду та принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, в квітні 2009 року звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, пені, штрафу за невиконання умов договору застави та звернення стягнення на предмет застави (а.с.14-16), погодившись із визначеним судом першої інстанції, при ухваленні рішення від 21 грудня 2009, розміром заборгованості у валюті гривні України (62020,30 грн - заборгованість за кредитним договором; 946,87 грн - заборгованість по пені).

Отже, кредитор, який погодився із судовим рішенням та прийняв його виконання у національній валюті, не має права на стягнення курсової різниці.

Крім того, коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи.

Такий висновок Верховного Суду, викладений у Постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 672/778/16-ц.

Стосовно позовної вимоги про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості по процентам за кредитним договором в сумі 4507,20 доларів США та пені в сумі 229176,42 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Рішенням Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2009 року з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було стягнуто солідарно на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором суму 62020,30 грн та заборгованість по пені у сумі 946,87 грн, штраф за невиконання умов договору застави в сумі 2940 грн, звернуто стягнення предмет застави, а саме на автомобіль марки CHEVROLET, модель AVEO SF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2006 (т.1 а.с.14-16). Вказане рішення суду було виконано державною виконавчою службою в повному обсязі (т.1 а.с.19,21,22).

Пунктом 5.3 кредитного договору передбачено, що за порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,1 % від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності.

Пунктом 5.4 кредитного договору строк позовної давності за цим договором встановлений сторонами в три роки. Оскільки заборгованість за кредитом була погашена відповідачами несвоєчасно, позивач здійснював нарахування пені в розмірі 0,1% в період з 28.11.2014 року по 31.10.2017 року на суму 229176,42 грн (а.с.66).

Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором.

Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 року №564/2199/15-ц зазначив, що згідно ст.611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В разі порушення боржником цих вимог останній, відповідно до приписів статтей 625, 1048, 1050 ЦК України, повинен сплатити кредиторові суму боргу та проценти.

Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати завдані цим збитки. Однак відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена статтею 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, в разі несвоєчасного виконання рішення суду допускається можливість застосування виключно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у даній справі позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку з чим вимоги про стягнення пені за кредитним договором нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору (зміненого позивачем шляхом пред`явленням вимог про дострокове повернення суми кредиту), є необґрунтованими.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскільки у позивача відсутнє право повторно стягувати пеню, нараховану в межах строку дії кредитного договору при наявності судового рішення про стягнення кредиту, а також неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених ст.625 ЦК України банк не заявляв, то у задоволенні позову в частині стягнення пені - слід відмовити за його безпідставністю. Також не підлягає задоволенню позовна вимога про солідарне стягнення з відповідачів збитку, спричиненого внаслідок різниці валютного курсу на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу в доларах США в гривневому еквіваленті та на момент його фактичного виконання, так як позивачем не доведено, що йому завдані реальні збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі судовий збір не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст.2,12,19,81,89,263,265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення збитків, простроченої заборгованості по процентам, пені.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10 березня 2020 року.

Позивач: публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», , місцезнаходження: м.Київ, вул. Єреванська, буд. 1.

Відповідач-1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач-2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач-3: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 .

Суддя М. М. Перекопський