Провадження № 2/201/49/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

30 квітня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2019р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку (а.с. 2 - 3).

11.12.2019р. ухвалою суду позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху і позивачу надано строк для усунення виявлених судом недоліків (а.с. 14 - 15).

05.02.2020р. позивачка надала уточнену позовну заяву (а.с. 21 - 24).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 21.02.2020р. відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 40 - 41).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.01.2019р. і договору купівлі-продажу від 20.03.2019р. У квартирі на теперішній час зареєстрований колишній її власник ОСОБА_4 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які були членами його с`імї. Відповідачі втратили право користування квартирою у зв`язку із її відчуженням, однак з реєстраційного обліку у не знялися. На пропозиції та вимоги щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку відповідачі не реагують, внаслідок чого у позивачки існують перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом.

Позивачканадала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності та без фіксації технічними засобами, позов просила задовольнити, також зазначила, що проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 53).

Відповідачі в засідання по справі, призначені на 19.03.2020р. і на 30.04.2020р. неодноразово не з`явилися, про дати судових засідань були повідомлені належним чином, за адресами, наданими ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 37 - 39), між тим до суду повернулися конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 45, 51), від відповідача ОСОБА_4 повернулося поштове повідомлення, з якого видно, що ним особисто отримано судову повістку 04.04.2020р. (а.с. 52).

З огляду на приписи ч. 9 ст. 130 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином.

Враховуючи, що відповідачі, виходячи з положень та п. 4 ч. 8, ч. 11 ст.128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання неодноразово не з`явилися, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2019р. та договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 20.03.2019р. (а.с. 7 - 11).

Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 19.03.2019р. № 14/5-2732 у вищезазначеній квартирі зареєстрованими значяться: відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 6).

Відповідно до відповідей наданими ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 значяться зареєстрованими за адресою АДРЕСА_2 . А відповідачОСОБА_4 знятий 12.11.2019р. з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 та вибув за адресою АДРЕСА_3 , про те на разі зареєстрованим не значиться (а.с. 37 - 39).

Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищевказаних статей дає можливим зробити висновок, що член сім`ї втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння та користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення особи, яка без достатніх підстав займає належну власнику квартиру чи домоволодіння.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України, іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Таким чином, як вбачається з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язано з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

У задоволенні вимоги в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити, з огляду на те, що 12.11.2019р. останнього знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.(по 420,40 грн. з кожного).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (по 420,40 грн. з кожного).

Рішення суду відповідно до положень ст. 289 ЦПК України набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, визначені статтею 354 ЦПК України для апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя О.С. Наумова