Справа № 587/1093/19
РІШЕННЯ
19 лютого 2020 року Сумський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Домненко Н.І., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, припинення права власності на земельну ділянку,
В судовому засіданні позивачка та її представник свої вимоги підтримала, просила позов задовольнити оскільки дана відповідачем порушується її право власності на спільне майно.
Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, пояснивши, що в процесі приватизації спірної земельної ділянки позивач не брала участі і права на неї не має. Використати своє право на приватизацію земельної ділянки позивачка можу у загальному порядку.
З`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.
Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, - що відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2019 року позивачка є власником Ѕ частини садового будинку, загальною площею 109,2 кв.м і прибудинкових споруд: навіс (під літерою «Б», «В»), убиральня (під літерою «Г»), ганок (під літерою «кр»), огорожа ( під літерою «1-2»), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої Ѕ частини вказаного домоволодіння є відповідач ( акр.с.36-41).
Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач є власником Ѕ частини садового будинку і прибудинкових споруд, які розташовані СТ « АДРЕСА_1 Червоненської сільської АДРЕСА_2 області (арк.с.9).
Між сторонами виникають суперечки з приводу порядку володіння та користування майном, земельною ділянкою.
Вирішуючи спір про визнання права власності на земельну ділянку, суд враховує роз`яснення , що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2).
Так, у пункті 18 вказаної постанови зазначено, що, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Тобто, відповіднодо ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Положеннями частини першої ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, коли власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності на земельні ділянки може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.
Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.
Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.
За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.
Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
На підставі ст.ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, 768 гривень повернення судового збору та 5 600 гривень витрат на комплексну правову допомогу.
На підставі ст.ст.15, 16, 346, 364, 367, 377, 378, ЦК України, ст.. 88, 87, 120 ЗК України та керуючись 263,264,265 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 768 гривень повернення судового збору та 5 600 гривень витрат на комплексну правову допомогу.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко