Справа № 2-569/2006 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/1506/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

12 травня 2020 року суддя Львівського апеляційного суду Мікуш Ю.Р., перевіривши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Нор Надії Миколаївни, Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визнання недійсним договору міни, визнання переважного права на продану частку, перевід права покупця та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Нор Н.М., Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визнання права власності на приміщення, усунення перешкод та вселення,-

в с т а н о в и в :

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2006 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2006 року та ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 12 листопада 2007 року (як касаційною інстанцією) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано удаваним договір міни приміщення під літ.1-1 пл.18,4 м.кв. по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Нор Н.М.

Визнано вказану угоду договором купівлі-продажу відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив приміщення кімнати площею 18,4 м.кв. під літ 1-1 в будинку АДРЕСА_1 за ціною 7400 грн.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на приміщення кімнати пл..18,4 кв.м., позначену літ.1-1, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язвно ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні приміщенням кімнати пл..18,4 кв.м., позначеної літ. 1-1, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

В січні 2008 року ОСОБА_2 подав заяву про перегляд рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2006 року за нововиявленими обставинами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25 серпня 2009 року заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2006 року за нововиявленими обставинами передано на розгляд в Залізничний районний суд м.Львова.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 12 листопада 2009 року залучено до участі у справі замість ОСОБА_3 в якості правонаступників ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.31 т.2).

Ухвалу від 12 листопада 2009 року про залучення до участі у справі правонаступників та повідомлення про призначення заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами до розгляду на 10 грудня 2009 року надіслано ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Зазначений рекомендований лист отриманий ОСОБА_1 особисто, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.а.с.37,38 т.2).

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 15 грудня 2009 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2006 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

24 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2006 року.

В апеляційній скарзі зазначає, що не брала участі у даній справі, однак оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про її права, оскільки вважає, що їй належить ј ідеальна частка в будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджує, що фактично вступила в управління спадковим майном після смерті матері, оскільки була зареєстрована у спірному будинку на день її смерті, що стверджується довідкою ЛКП «Управитель» №3025 від 28.12.2019 року. Відтак, оскільки спірний будинок був збудований її батьками, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у шлюбі, її мати була власником Ѕ частини будинку, отже батько не міг розпоряджатися цілим будинком на власний розсуд. Стверджує, що оскаржуване рішення отримала лише 24 квітня 2020 року, а тому вважає, що відповідно до вимог ст.354 ЦПК України пропущений строк підлягає поновленню.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити з таких підстав.

На момент ухвалення рішення суду першої інстанції процедура апеляційного оскарження рішення була врегульована положеннями статей 292, 294, 297 ЦПК України 2004 року. Відповідно до вимог статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 126 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, у пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки апеляційна скарга подана 24 квітня 2020 року, то апеляційний суд керується нормами ЦПК України у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року з наступними змінами.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 оскаржує судове рішення,яке набрало законної сили, посилаючись на те, що не брала участі у справі, однак таким порушуються її спадкові права.

Однак таке твердження апелянта є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Зокрема, як зазначалося вище, ОСОБА_1 була залучена до участі у справі як правонаступник свого батька ОСОБА_3 ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 12 листопада 2009 року(а.с.31 т.2).

Копію зазначеної ухвали ОСОБА_1 отримала особисто, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.37,38 т.2).

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 є правонаступником ОСОБА_3 , залучена до участі у справі у передбаченому процесуальним законом порядку, була повідомлена про розгляд справи належним чином, зазначений у п.1 ч.2 ст.358 ЦПК України випадок ( подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) на неї не поширюється, а тому суд зобов`язаний відмовити у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту рішення.

Відтак, будучи обізнаною про наявність в суді заяви про перегляд рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2006 року з 24 листопада 2009 року (дата отримання копії ухвали про залучення до участі у справі як правонаступника від 12 листопада 2009 року) апелянт не скористалася своїм правом на оскарження рішення, а подала апеляційну скаргу лише по спливу більше десяти років.

Відкриття апеляційного провадження по спливу більше десяти років після ухвалення рішення, яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, а також переглянуто за нововияваленими обставинами порушує принцип правової визначеності.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що у разі якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись статтею 358 ЦПК України,суд-

у х в а л и в :

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14 червня 2006 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Суддя Ю.Р.Мікуш