Провадження № 2/752/2471/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 вересня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Колективного малого підприємства «Телець-Альфа» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги,-

в с т а н о в и в:

у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КМП «Телець-Альфа» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги.

Свої вимоги мотивував тим, що з 02.01.2013 року згідно наказу № 11-к від 02.01.2013 року працював на посаді менеджера-логіста по міжнародним перевезенням в КМП «Телець-Альфа» за трудовим договором повний робочий день з окладом у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за один місяць.

31.01.2019 року був звільнений наказом № 7 за ст. 38 КЗпП України, про що в цей же день зроблений відповідний запис в його трудовій книжці. У день звільнення отримав лише трудову книжку, проте, розрахунок з ним проведений не був.

Зазначив, що за весь період роботи жодного разу не отримував заробітної плати, жодного разу не був у відпустці. В день звільнення КМП «Телець-Альфа» не сплатило всіх кошти.

Із урахуванням зазначеного, змушений звернутись до суду із цим позовом, в якому остаточно просить стягнути з КМП «Телець-Альфа» на його користь:

-148 218,00 грн. невиплаченої заробітної плати;

-14 238,72 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки;

-12 519,00 грн. вихідної допомоги;

-5 000,00 грн. за отримання платної правової допомоги.

Ухвалою від 07.08.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 21.10.2019 року (а.с. 34-35).

Ухвалою від 21.10.2019 року розгляд справи відкладено на 21.01.2020 року (а.с. 43).

Ухвалою від 21.01.2020 року розгляд справи відкладено на 30.03.2020 року (а.с. 63).

Ухвалою від 30.03.2020 року розгляд справи відкладено на 24.06.2020 року (а.с. 77).

24.06.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 14.09.2020 року (а.с. 113).

11.11.2019 року відповідач подав відзив на позов, в котрому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на його безпідставність та недоведеність, а також через пропуск позивачем трирічного строку позовної давності. Вказав про те, що всі виплати при звільненні з позивачем проведені, а посилання на те, що він не отримував заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки, не відповідає дійсності, адже, підприємством сплачувались кошти за позивача до соцстраху, а виплати останній отримував через касу підприємства (а.с. 52-54).

Відповіді на відзив не надходило.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 з 02.01.2013 року згідно наказу № 11-к від 02.01.2013 року працював на посаді менеджера-логіста по міжнародним перевезенням в КМП «Телець-Альфа».

31.01.2019 року був звільнений наказом № 7 за ст. 38 КЗпП України, про що в цей же день зроблений відповідний запис в його трудовій книжці (а.с. 7-16).

Судом встановлено і також не заперечується сторонами, що у день звільнення ОСОБА_1 отримав трудову книжку.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст. 22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Документальне оформлення нарахування заробітної плати залежить від форм і систем оплати праці, прийнятих на підприємстві. Так, підставами для нарахування заробітної плати працівникам з почасовою формою оплати праці є штатний розпис і табель обліку використання робочого часу.

Штатний розпис - це організаційно-розпорядчий документ, в якому наведено організаційну структуру, перелік посад на підприємстві із зазначенням кількості працівників, які обіймають такі посади, і розмірів посадових окладів.

Посадовий оклад - це норма оплати праці керівників, фахівців і службовців за місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України).

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у ст. 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці», у свою чергу, визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.001.2004 року № 5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ст. 83 КзпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

З аналізу положень ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. ст. 47, 83 КЗпП України слідує, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Крім того, заробітна плата є істотною умовою трудового договору, умовою, що входить до змісту цього договору.

Згідно ст. 21 КЗпП України за виконання передбаченої угодою з роботодавцем роботи має одержувати передбачену цією ж угодою заробітну плату.

Законодавство встановлює низку гарантій захисту прав працівників на належну оплату праці.

Так, згідно з ч. 4 ст. 97 КЗпП та ст. 22 Закону «Про оплату праці» власник підприємства або уповноважений ним орган не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Звертаючись до суду, на обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що працював у КМП «Телець-Альфа» за трудовим договором повний робочий день з окладом у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за один місяць, і за весь період роботи отримав заробітної плати у розмірі 23 040,58 грн., а невиплачена частина складає 148 218,00 грн. (а.с. 5-6).

На підтвердження своєї позиції ОСОБА_1 надано копію виписок Приватбанк, індивідуальної відомості про застраховану особу (а.с. 21-22, 23-27).

Дослідивши подані позивачем документи, суд надійшов до висновку про те, що останні не можуть бути покладені в висновку судового рішення з огляду на те, не дають підстав суду встановити обставину, на яку посилається позивач, про те, що розмір його заробітної плати складав саме одна мінімальна заробітна плата за один місяць і такий розмір нараховувався йому до моменту звільнення.

В розпорядження суду доказів в розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України з даного приводу не надано.

Відомості про штатний розпис на підприємстві, облік робочого часу в матеріали справи не містять.

Суд позбавлений можливості встановити, виходячи з наданих позивачем копій індивідуальної відомості про застраховану особу, вказані вище обставини та встановити, яким чином, в якому розмірі й які складові включені до сум, визначених у вказаних документах.

До того ж, позивач, реалізуючи на власний розсуд свої права, визначені ст. 43 ЦПК України щодо подання доказів, заяв та клопотань тощо, в обґрунтування даної своєї позиції порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 84 ЦПК України, не скористалась та не витребувала у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування останньої.

Доводи позивача про виплату заробітної плати та всіх належних позивачу виплат через касу підприємства позивачем також не спростовано.

Так само, з боку позивач не надано доказів, що підтверджують його твердження про ненадання йому відпусток за період роботи на підприємстві та невиплату їй компенсації за вказаний період.

З наданих позивачем документів, виходячи з порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, суд позбавлений можливості самостійно встановити вказане.

Відомості про те, що відповідач був притягнутий до відповідальності за недотримання норм діючого трудового законодавства, за організацію бухобліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом установленого строку, матеріали справи також не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 86 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги заявлені вимоги, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині з огляду на їх недоведеність.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно частин 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Проте, в розпорядження суду не надано ні акту приймання - передачі наданих послуг позивачу, розрахункових документів про оплату наданих послуг та їх розмір.

Тому, вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. задоволенню не підлягає з огляду на її недоведеність.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 77-81, 211, 228, 235, 258-259,352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Колективного малого підприємства «Телець-Альфа» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко