Справа № 463/4297/19 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/230/20 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Нора Н.В.,

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів за договором.

Позов мотивувала тим, що 05.04.2012 року між нею та відповідачем було укладено договір про участь батька у додаткових витратах на дитину. Цим договором встановлено обов`язок батька внести вказану суму грошових коштів протягом 10 банківських днів з моменту підписання договору. Крім того, абзацом 3 пункту 4 даного договору визначено додаткове зобов`язання батька оплатити впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі суму у розмірі 79879,00 грн., що еквівалентно 10000 доларів США. Дане зобов`язання по сплаті вказаної суми повинно було виконуватись відповідачем шляхом сплати такої грошової суми рівними частинами впродовж періоду навчання ОСОБА_2 , за кожен рік навчання з 01.09.2013 року по 30.06.2017 року та з 01.09.2017 року по 31.12.2018 року. Посилалася на те, що відповідач виконав зобов`язання за пунктом 2 договору, проте не виконав своїх зобов`язань, передбачених абзацом 3 пункту 4 договору. Зазначала, що Львівським апеляційним судом зобов`язано відповідача сплатити на її користь суму, що еквівалентна 2900,93 дол США, тому просила стягнути з відповідача 7099,07 доларів США.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що суд першої інстанції неправильно з`ясував правовідносини, які виникли між сторонами, відтак не зміг надати їм належної оцінки, а також дійшов до немотивованих та нічим не обґрунтованих висновків, які спростовуються матеріалами справи. Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем повністю виконано свої зобов`язання щодо утримання дочки суперечить змісту договору. Вважає, що подання нею позову про стягнення коштів за договором у частковому обсязі не тягне за собою неможливість повторно звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів з іншим предметом, а саме про стягнення з боржника частини невиконаного грошового зобов`язання, зокрема несплачених коштів у розмірі 7099,07 дол. США, згідно умов договірних зобов`язань, які виникли між сторонами.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справу призначено для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України, передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем повністю виконано свої зобов`язання, передбачені вищевказаним договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05 квітня 2012 року сторони уклали договір про участь батька у додаткових витратах на дитину (а.с. 13).

Пунктом 2 договору передбачено, що батько зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані її навчанням у вищому навчальному закладі, починаючи з 01 вересня 2013 року. Додаткові витрати на дитину забезпечуються шляхом внесення батьком разово та наперед на депозитний рахунок, відкритий матір`ю дитини в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», коштів у сумі 78 281,42 грн, що за курсом купівлі-продажу іноземної валюти, встановленим на 05 квітня 2012 року Національним банком України, є еквівалентом суми 9800 доларів США.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 договору, батько зобов`язується оплатити впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі суму у розмірі 79 879,00 грн, що за курсом купівлі-продажу іноземної валюти, встановленого 05 квітня 2012 року Національним банком України, є еквівалентом суми 10 000 доларів США, рівними частинами за кожен рік навчання.

Встановлено, що відповідач передав позивачу 200 доларів США для відкриття депозитного рахунку в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», а 05 квітня 2012 року вніс на цей рахунок 9800 доларів США (78281,42 грн.), що підтверджується копією квитанції №2105 (а.с.46 у справі №463/2420/16-ц).

Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 02.04.2019р. постановлено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 79879 гривень. Судове рішення набрало законної сили 02.04.2019р.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про те, що фактично позивач заявляє вимоги про стягнення коштів, що становлять курсову різницю знецінення грошової одиниці відносно долара США.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України, допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії відповідача, що призвели до позбавлення позивача можливості отримати прибуток.

У даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2016 році звернулася до суду з позовом про стягнення коштів за договором за невиконання п. 4 цього договору та просила стягнути саме 79879 грн., а не еквівалентну суму в доларах США.

Крім цього, як зазначалось вище, договір був укладений у гривнях з визначенням еквіваленту суми в дол. США на дату укладення договору.

Таким чином, позивач при зверненні до суду сама визначила суму у гривнях України, погодилася із судовим рішенням, яким таку стягнуто з відповідача, оскільки відомості про оскарження такого до суду касаційної інстанції відсутні, відповідачем сплачено таку суму у повному обсязі, а відтак, позивач не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначила зобов`язання як у договорі, так і в позові, у національній валюті, у якій і прийняла його виконання.

Вказані обставин є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2019 року належить залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2020 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.