Постанова

Іменем України

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 204/4950/17-ц

провадження № 61-7254св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року у складі судді Дубіжанської Т. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія» (далі - ТОВ «Правильна компанія»), про визнання кредитного договору недійсним.

Позов мотивовано тим, що 13 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/144154/3172/74, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 109 592,00 доларів США, з цільовим використанням - придбання безпроцентних цільових облігацій у розмірі 11 530 штук на купівлю квартири АДРЕСА_1 , емітент - ТОВ «Правильна компанія», строком до 13 лютого 2018 року, з процентною ставкою 14,25 %.

13 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Правильна Компанія» укладений інвестиційний договір № 53/08-1206Е на придбання квартири АДРЕСА_1 , згідно з умовами якого позивач приймає на себе зобов`язання взяти участь у інвестуванні будівництва будинку - дев`ятнадцятиповерхового багатофункціонального дому у житловому комплексі « Новая Победа», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Термін погашення облігацій становить період із 04 серпня 2009 року до 23 грудня

2011 року, тобто саме до вказаної дати ТОВ «Правильна компанія» повинна була збудувати будинок та передати у власність позивачу квартиру за технічними характеристиками, встановленими умовами інвестиційного договору, проте зобов`язання з виконання умов цього договору ТОВ «Правильна компанія» станом на сьогодні не виконані.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13 лютого

2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Правильна компанія» укладений договір поруки № 014/144154/3172/749, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати за зобов`язаннями позивача, які виникають із умов кредитного договору від 13 лютого 2008 року

№ 014/144154/3172/74 у повному обсязі цих зобов`язань.

Вказує, що Закон України «Про захист прав споживачів» має норми, що забороняють видавати кредити у валюті: «Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється» - стаття 11. Підписання договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельних порушень норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме: невиконання переддоговірної роботи та неповідомлення споживачу у письмовій формі інформації, що передбачена пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач зазначає, що кредитний договір є недійсним, посилаючись при цьому на статті 203, 216 та 230 ЦК України. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору у частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно з умовами кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає виключно на споживача - позичальника за кредитним договором. Також, банк не повідомив позивача про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, істотною умовою кредитного договору було те, що позивач викупить пакет іменних цільових облігацій у розмірі 11 530 штук серії Е (UА) для купівлі квартири

АДРЕСА_1 , але станом на сьогоднішній день позивач так і не отримав у власність зазначену квартиру. Відповідач надав позивачу неправдиву інформацію, тобто недобросовісну рекламу, оскільки на теперішній час позивач так і не дочекався свого житла. Відповідач, розповсюджуючи неправдиву та недостовірну інформацію щодо об`єкта будівництва, порушив норми Закону України «Про рекламу».

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним із моменту укладення кредитний договір від 13 лютого 2008 року № 4/144154/3172/74, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідачем порушені права позивача, як споживача, що відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним, проте із позовом про визнання його недійсним ОСОБА_1 звернувся лише у серпні 2017 року, тобто більш ніж через 9 років із моменту його укладення, тобто, після спливу встановленого трирічного строку позовної давності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання цього договору недійсним. Крім того, позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки заявник під час підписання договору та його часткового виконання не міг знати про порушення свого права, як споживача, та про невідповідність дій банку та підписаного кредитного договору вимогам чинного законодавства, а довідався лише після звернення до фахівця у галузі права, тобто у 2017 році.

У травні 2019 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до суду відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

12 лютого 2008 року між ТОВ «Правильна компанія», як емітентом, та ОСОБА_1 , як інвестором, укладений інвестиційний договір на придбання квартири

№ 53/08-1206Е , відповідно до умов якого останній зобов`язався взяти участь в інвестуванні будівництва дев`ятнадцятиповерхового багатофункціонального дому у житловому комплексі «Новая Победа», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а емітент зобов`язався організувати будівництво та передати у власність інвестора квартиру з будівельним номером 1206.

Відповідно до пункту 2.2 інвестиційного договору інвестор здійснює інвестування будівництва будинку шляхом купівлі повного пакету облігацій на підставі договору купівлі-продажу облігацій, що укладається між інвестором та торговцем.

Згідно з пунктом 2.3 інвестиційного договору об`єм повного пакету облігацій -

11 530 штук, термін погашення облігацій - з 04 серпня по 02 жовтня 2009 року.

21 січня 2010 року між ТОВ «Правильна компанія» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до інвестиційного договору на придбання квартири від 12 лютого 2008 року № 53/08-1206Е, якою до основного договору внесені зміни та встановлений термін погашення облігацій з 04 серпня 2009 року до 23 грудня 2011 року, плановий термін закінчення будівництва і введення в експлуатацію - 23 листопада 2011 року, загальна будівельна площа - 115,3 кв. м плюс приблизно 12,0 кв. м загального тамбуру, а також доповнено пункт 3.2 договору.

Крім того, 12 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Юніверсал Секьюрітіз» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу облігацій

№ Б-67/08;53/08-1206 Е , згідно з умовами якого ОСОБА_1 придбав повний пакет іменних безпроцентних (цільових) облігацій у розмірі 11 530 штук, номінальною вартістю 255 966,00 грн та зобов`язався сплатити Закритому акціонерному товариству «Юніверсал Секьюрітіз» вартість повного пакету облігацій, яка складає 691 800,00 грн без ПДВ.

13 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір

№ 014/144154/3172/74, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 109 592,00 доларів США, для придбання безпроцентних (цільових) облігацій у розмірі 11 530 штук на купівлю квартири

АДРЕСА_1 , емітент ТОВ «Правильна компанія», на строк до 13 лютого

2018 року, з процентною ставкою у розмірі 14,25 % річних на дату укладення.

Відповідно до пункту 1.1.3 кредитного договору виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується заставою: пакет іменних, цільових, безвідсоткових облігацій у розмірі 11 530 штук, серія Е (UА), номінальна вартість

255 966,00 грн, ринкова вартість 691 800,00 грн, емітент ТОВ «Правильна компанія»; договором поруки з ТОВ «Правильна компанія», а після отримання позичальником правовстановлюючих документів на квартиру - іпотекою нерухомості, а саме квартирою

АДРЕСА_1 .

13 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладений договір про заставу цінних паперів № 014/144154/3172/74/748, за умовами якого ОСОБА_1 на виконання зобов`язань, що випливають із кредитного договору від 13 лютого

2008 року № 014/144154/3172/74, передав у заставу цінні папери - іменні безпроцентні цільові облігації у кількості 11 530 штук, які іметовані у бездокументарній формі ТОВ «Правильна компанія», ціна пакету яких складає

691 800,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем під час розгляду справи не доведено, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору банком виконано обов`язки, передбачені пунктом 2 частини другої 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення позивача у письмовій формі про всі кредитні умови, а також, що відповідачем дотримані вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168. Таке порушення суд вважав достатнім для визнання кредитного договору від 13 лютого 2008 року № 014/144154/3172/74 недійсним із посиланням на статті 203, 215 ЦК України, проте, оскільки із позовом про визнання договору недійсним ОСОБА_1 звернувся лише у серпні 2017 року, тобто більш ніж через 9 років із моменту його укладення, суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду (позовної давності).

Верховний Суд не погоджується у повній мірі з зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Отже, Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем порушені права позивача як споживача, оскільки банк у порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив у письмовій формі про всі умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, проте позивачем подано позов із пропуском строку позовної давності.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими, оскільки права споживача у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлених частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

ОСОБА_1 під час укладення договору не заявляв, що з ним не проведено переддоговірної роботи, що йому незрозумілі умови договору, валюта кредитування, не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його умови, суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

Посилання заявника, на те, що банком неправомірно видано кредит у валюті, є безпідставними, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» N 3795-VI від 22 вересня 2011 року набрав чинності 16 жовтня 2011 року, а тому його дія не поширюється на оспорюваний договір, який укладений 13 лютого 2008 року.

Отже, з урахуванням висновку суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, відсутні підстави для застосування положень статті 267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у позові з підстави його необґрунтованості.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія», про визнання кредитного договору недійсним, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко