Справа № 126/2713/19
Провадження № 22-ц/801/953/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 рокуСправа № 126/2713/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Оніщука В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Гуцол В. І. в приміщенні суду в м. Бершадь, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 13 грудня 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5664,16 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит в розмірі, встановленому договором.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 19 листопада 2019 року має заборгованість у розмірі 11176,78 грн., яка складається з: 3091,52 грн. - заборгованість за кредитом, 2578,60 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 5506,66 грн. - заборгованість за пенею.

Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 13 грудня 2012 року станом на 19 листопада 2019 року у розмірі 11176,78 грн.

Заочним рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 13 грудня 2012 року в розмірі 3091,52 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 531,35 грн. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 3091,52 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги є недоведеними, оскільки в заяві позичальника від 13 грудня 2012 року процентна ставка та пеня не зазначена, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог про стягнення відсотків, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення відсотків та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі в цій частині.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди розмір відсоткової ставки сторони визначили на рівні 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Тому, сторонами при укладенні договору було погоджено розмір відсоткової ставки. У заяві позичальника від 03 лютого 2010 року сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору в розмірі 2,5 % на місяць з розрахунком 360 днів в році. Тобто, сторонами при укладанні договору було погоджено розмір відсоткової ставки. Суд належним чином не дослідив положення Генеральної угоди, через що цілком безпідставно вважав стягнення заборгованості за процентами та штрафом необґрунтованим, оскільки вони нібито не встановлені умовами договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

05 травня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги представника АТ КБ «ПриватБанк» Роя В. Л. вх. № 4156.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення місцевого суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Заочне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 13 грудня 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5664,16 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість відповідача станом на 19 листопада 2019 року становить 11176,78 грн., яка складається з: 3091,52 грн. - заборгованість за кредитом, 2578,60 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 5506,66 грн. - заборгованість за пенею.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам та пені, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними, оскільки в заяві позичальника від 13 грудня 2012 року процентна ставка та пеня не зазначена, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Проте, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів місцевий суд зробив за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів враховує, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, вирішуючи спір не взяв до уваги, що відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди розмір відсоткової ставки сторони визначили на рівні 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди від 13 грудня 2012 року банк надає позичальнику терміновий кредит в сумі 5684,16 грн на строк 60 місяців, з 13.12.2012 року по 31.12.2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 5684,16 грн. в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в зазначені в Заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 144,60 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. Дата останнього погашення повинна бути не пізніше 31.12.2017 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».

За таких обставин, оскільки сторони узгодили між собою розмір процентної ставки за Генеральною угодою від 13 грудня 2012 року, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованості за кредитним договором по процентам станом на 31.12.2017 року в сумі 1559.94 грн.

Разом з тим, правових підстав для нарахування процентів після 31.12.2017 року (дати спливу визначеного договором строку кредитування) у позивача не було, а тому відсутні правові підстави для стягнення процентів за період з 01 січня 2018 року по 19 листопада 2019 року.

Аргументи апеляційної скарги про те, що в заяві позичальника від 03 лютого 2010 року сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору в розмірі 2,5 % на місяць з розрахунком 360 днів в році, колегія суддів вважає безпідставними, адже доказів на підтвердження цих обставин позивачем суду не надано (у справі відсутня копія заяви позичальника від 03 лютого 2010 року).

У той же час, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором по пені зроблено на підставі повного з`ясування обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з ним погоджуються також апеляційної інстанції.

Згідно пункту 2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредита, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах і правилах за кожен день прострочення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин заочне рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам та розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року слід залишити без змін, оскільки заочне рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що слід стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 799,52 грн (розрахунок 1921 х 41,62 % (задоволена частина позову) = 799,52 грн), та за подання апеляційної скарги в сумі 1199,28 грн. (розрахунок 2881,50 х 41,62 % (задоволена частина позову) = 1199,28 грн).

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року у даній справі в частині відмови у стягнення заборгованості по процентам та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про процентам в сумі 1559.94 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 799,52грн., та за подання апеляційної скарги в сумі 1199,28 грн., всього в сумі 1998,80грн.

В іншій частині заочне рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. В. Оніщук