пр. № 4-с/759/21/20
ун. № 759/5821/13-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Миколаєць І.Ю.

серетаря судового засідання Шелудько В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) заінтересована особа: Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмила Олегівна (м.Київ, вул.Ю.Поправки,6, офіс 17) на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 58703466 від 22.03.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 р. заявник звернувся до суду зі скаргою в якій просить визнати незаконними виконавчі дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни по винесенню Постанови від 22.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження №58703466. Скасувати Постанову від 22.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження №58703466 (винесену при виконанні виконавчого листа №2/759/3459 від 16.02.2015 виданого Святошинським районним судом м. Києва). Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни на користь ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23000,00 грн. (двадцять три тисячі гривень, 00 коп.). Зупинити дію Постанови від 22.03.2019 року про відкриття виконавчого ировадження №58703466 (винесену при виконанні виконавчого листа №2/759/3459 від 16.02.2015 виданого Святошинським районним судом м.Києва, до набрання законної сили рішенням по справі.

Скаргу обгрунтовує тим, що 01.04.2019 на адресу ОСОБА_1 надійшла постанова від 22.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження №58703466 (винесена при виконанні виконавчого листа №2/759/3459 від 16.02.2015 виданого Святошинським районним судом м. Києва.

Скаржник вважає виконавчі дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Лановенко Людмили Олегівни; незаконними, а постанову від 22.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження №58703466 такою, що підлягає скасуванню, на підставі наступного.

Постанова від 22.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження №58703466 винесена на підставі виконавчого листа №2/759/3459 від 16.02.2015 виданого Святошинським районним судом м. Києва.

Скаржник надає копію набувшої чинність ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 15 березня 2018 року ун. № 759/5821/13-ц; пр. № 4-с/759/69/18, відповідно до якої суд у хвалив зупинити стягнення на підставі виконавчого листа №2/759/34 16.02.2015 виданого Святошинським районним судом м. Києва, ухвала суду набрала законної сили 30.03.2018 року.

Тобто, з 30.03.2018 року жодний виконавець не має права здійснювати ніяких дій по здійсненню стягнення на підставі виконавчого листа №2/759/3459 від 16.02.2015 виданого Святошинським районним судом м.Києва, і, зокрема, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Лановенко Людмила Олегівна не мала права виносити постанову 22.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження №587 оскільки чинним законодавством не передбачено відкриття виконавчого провадження та здійснення виконавчих дій, коли ухвалою суду зупинено вчинення виконавчих дій.

Заявник у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про день та час розгляду скарги, через канцелярію Святошинського районного суду м.Києва надіслав заяву про розгляд скарги у його відсутність.

Приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Лановенко Людмила Олегівна у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомленаналежним чином, причини неявки суд не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали скарги, встановив наступне.

Відповідно до ст. 447, 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. перебуває виконавче провадження № 58703466 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , боржником за яким є ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реестру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек встановлено, що громадянину ОСОБА_1 на праві власності належить - двокімнатна квартира, за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В рамках чинного законодавства України, 22 березня 2019 року, приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою ОСОБА_1 подано скаргу на дії приватного виконавця Лановенко Л.О. мотивуючи її тим, «що жодний виконавець не має права здійснювати ніяких дій з примусового стягнення виконавчого листа № 2/759/3459 від 16.02.2015 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва, і зокрема, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. не мала права виносити постанову про відкриття виконавчого провадження № 58703466 від 22.03.2019 року, оскільки чинним законодавством не передбачено здійснення виконавчих дій, коли ухвалою суду зупинено вчинення виконавчих дій».

Проте, зважаючи на наступне в Святошинському РВ ДВС м. Києва перебувало виконавче провадження № 51119704 з примусового виконання виконавчого листа № 2/759/3459 від 16.02.2015 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва.

Відповідно до ст. 447 ЦКУ, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Не погоджуючись з діями старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Галіч Наталії Василівни ОСОБА_1 . було подано скаргу на дії старшого державного виконавця, якою просив виконавчі дії старшого державного виконавця Галіч Н.В. визнати незаконними щодо опису та арешту майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_3 по виконавчому провадженню № 51119704 та просив зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 2/759/3459 від 16.02.2015 року виданого Святошинським районним судом м. Києва.

За результатом розгляду даної скарги, 15.03.2018 року Святошинським районним судом м. Києва постановлено ухвалу по справі № 759/5821/13-ц (4-с/759/69/18), якою скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Галіч Наталії Василівни про визнання незаконною та скасування постанови опису та арешту майна боржника від 03.10.2018 року задоволено.

Визнано дії старшого державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Ґаліч Н.В. по опису та арешту майна - квартири за адресою: АДРЕСА_3 по виконавчому провадженню № 51119704 протиправними та зупинено стягнення на підставі виконавчого листа № 2/759/3459 від 16.02.2018 року Святошинським районним судом м. Києва.

На підставі вищевикладеного, своєю ухвалою від 15.03.2018 року Свяшинським районним судом м. Києва спір по суті щодо оскарження дій старшим державним виконавцем Святошинського РВДВС м. Києва Галіч Н.В. в рамках виконавчого провадження № 51119704 - вирішено.

Нормами чинного законодавства передбачено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав, суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа, до розгляду такої скарги по суті (п. 15 постанови № 6 ПВССУ від 07.02.2014 року).

Отже, відповідно до п.2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Таким чином, зупинення стягнення за виконавчим документом має наслідком зупинення виконавчого провадження, що охоплює вимогу заявника в рамках поданої до суду скарги і не може поширюватися на інші правовідносини, і жодним чином не може поширюватися на правовідносини за виконавчим провадженням № 58703466 відкритим приватним виконавцем Лановенко Л.О.

В свою чергу законодавець передбачає чіткий порядок зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа, а саме, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, може застосовуватись судом, як захід забезпечення позову.

Отже, зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа, застосовується судами, як захід забезпечення позову, при розгляді справ щодо оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконавша.

Також, згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного пр законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначена недопустимість забезпечення позову шляхом зупинення виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Необхідно відзначити, що відповідно до чинного законодавства суд касаційної інстанції (ВССУ згідно з ч. 1 ст. 328 ЦПК, ВАСУ згідно з п. 5 ч. 1ст. 215 КАС, ВГСУ), а також Верховний суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3601 ЦПК має право зупинити виконання оскаржуваного рішення (ухвали) суду. Рішення і ухвала суду касаційної інстанції набирають законної сили з моменту їх оголошення і є обов`язковими для виконання.

Незважаючи на те, що при наявності ухвали про зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа та наявності ухвали про зупинення судом касаційної інстанції виконання оскаржуваного рішення (ухвали) суду, наступають такі ж правові наслідки, які перешкоджають подальшому вчиненню дій по виконавчому провадженню, Закон не передбачає такої підстави для зупинення вчинення виконавчих дій, як надходження до державного виконавця ухвали касаційної інстанції про зупинення виконанню оскаржуваного рішення (ухвали) суду та не передбачає порядок дій державного виконавця у випадку отримання такої ухвали від суду або сторін.

Отже, враховуючи зазначене, державний виконавець, керуючись п. 2 ч.1 ст. 34 Закону, зупиняє вчинення дій лише у випадках надходження ухвали суду про зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про зазначені обставини, зупиняє вчинення виконавчих дій до розгляду питання по суті, про що виносить відповідну постанову (ч.2 ст. 34 та ч. 1 ст. 34 Закону).

Таким чином, зупинення стягнення за виконавчим документом має наслідком зупинення виконавчого провадження, в даному випадку виконавчого провадження № 51119704, та відповідно зупинення реалізації описаного та арештованого майна, що охоплює вимогу заявника.

Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 ч. 1 ст. 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених п. 2, 3 і 5 ч. 1 ст. 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.

При цьому, з 14.01.2019 року старшим державним виконавцем Святошинського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Галіч Н.В. (дії якого оскаржувалися) керуючись п.1 ч.І ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» в рамках виконавчого провадження № 51119704 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Дана постанова підтверджує факт того, що спір, який вирішувався Святошинським районним судом справа № 759/5821/13- ц вичерпано, оскільки виконавче провадження закінчено.

Крім того, зазначаємо, що ОСОБА_1 , також, було подано скаргу надії приватного виконавця Лановенко Л.О. щодо скасування постанови про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження № 58703466.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року № 759/5821/13-ц у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця - відмовлено.

Проте, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року № 759/5821/13-ц.

16 січня 2020 року, Київським апеляційним судом апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року № 759/5821/13-ц - залишено без змін.

Щодо відшкодування (стягнення) витрат на правову допомогу:

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», встановлено, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат.

Такої ж правової позиції дотримується ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06 березня 2019 року, в якій зазначено, що для підтвердження розміру витрат на професійну правову допомогу адвокату слід саме у договорі з клієнтом визначити механізм розрахунку свого гонорару.

Як вбачається з правової позиції ВГСУ від 15 листопада 2016 року у справі №908/1051/16, гонорар за справу можна стягнути з відповідача тільки, якщо отримувач у платіжному дорученні є адвокат, а не ФОП і в договорі на правову допомогу зазначений конкретний номер судової справи.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України, зокрема ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь- якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору, за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладання договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначна виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладання договору.

Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належить, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1-2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено що Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється

згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити висновки, що договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в ч. 2 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України.

Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Надання суду лише договору про надання професійної правничої допомоги не є підставою для стягнення з відповідача грошових коштів за надання такої правничої допомоги, оскільки у самому тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається про порядок оплати такої професійної правової допомоги, що має здійснюватися на підставі розрахунків/рахунків, актів або інших двосторонніх документів.

Важливим значенням для справи є те, що скаржник , коли направляв копію скарги з додатками на адресу приватного виконавця, не надіслав деякі документи, які зазначені у додатках, а саме: оригінал Договору від 13.02.2019 року № 01/10/17 про надання правової допомоги та копія Додатку № 1 до Договору від 13.02.2019 року № 01/10/17 про надання правової допомоги; копія акту приймання-передачі № 1 до Договору від 13.02.2019 року № 01/10/17 про надання правової допомоги; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а отже не повинні братись судом до уваги.

Відповідно до правової позиції ВС/КАС №810/719/18 від 17.07.2019, копія документу є належним доказом лише у разі її належного засвідчення та завчасного направленням іншим учасникам справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вважаємо, що приватним виконавцем Лановенко Людмилою Олегівною дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та норми чинного законодавства України.

Відповідно до ч. З ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були, прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 451 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) заінтересована особа: Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмила Олегівна (м.Київ, вул.Ю.Поправки,6, офіс 17) на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Людмила Олегівна щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 58703466 від 22.03.2019 року - відмовити.

Відмовити ОСОБА_1 у частині відшкодування витрат на правов допомогу повністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: І.Ю. Миколаєць