ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7287/20 Справа № 199/7935/19 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову зазначає, що 14 січня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно умов якої остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15 629,63 грн. зі сплатою 10 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 31 січня 2016 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими Банком умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором Банк виконав, надавши відповідачу кредит у вказаному розмірі.

Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 05 серпня 2019 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 960,92 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 13 784,42 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 6 213,81 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 28 119,87 грн.; штрафу відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди - 3 842,82 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, та судові витрати в розмірі 1 921,00 грн.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 13 784,42 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не мав жодних підстав відмовляти Банку у стягненні з відповідача процентів за користування кредитом, штрафу, пені та комісії.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2020 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що стягненню підлягає лише заборгованість за тілом кредиту, оскільки генеральна угода від 14 січня 2015 року процентної ставки не містить та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розмрі.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 01 листопада 2011 року ОСОБА_1 з метою отримання кредитної картки заповнено та підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк» (а.с.09).

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із «Пам`яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

14 січня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDР6986 від 30 вересня 2011 року та №SAMDN6774 від 01 листопада 2011 року.

У Генеральній угоді зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця Генеральна угода разом з запропонованими Банком умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

До Генеральної угоди банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг затверджений наказом від 06 березня 2010 року № СП -2010-256.

Згідно наданого Банком розрахунку станом на 05 серпня 2019 року існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 960,92 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 13 784,42 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 6 213,81 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 28 119,87 грн.; штрафу - 3 842,82 грн.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення процентів, штрафу, пені та комісії, тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно умов пункту 2.1 Генеральної угоди банк надав позичальнику строковий кредит у розмірі 15 629,63 грн. на строк 12 місяців з 14 січня 2015 року по 31 січня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 0,833 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та Правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 1 375,07 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов та Правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 квітня 2016року.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою.

Як свідчать матеріали справи, у пункті 1.6 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості позичальника.

За таких обставин сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Апеляційним судом встановлено, що умовами Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню на користь банку, оскільки вказане було письмовою домовленістю сторін.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Водночас суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Як вбачається у пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 15 629,63 грн на строк 12 місяців, з 14 січня 2015 року по 31 січня 2016 року. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 січня 2016 року.

Разом із цим, банк просить стягнути нараховану заборгованість за користування кредитом, зокрема по процентам, станом на 05 серпня 2019 року, з наданого банком розрахунку за договором вбачається, що загальний розмір заборгованості за процентами становить 6 213,81 грн. та нараховувався з 14 січня 2015 року по 05 серпня 2019 року.

Водночас, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, оскільки строк кредитного договору та дата останнього погашення заборгованості визначено до 31 січня 2016 року, з 01 лютого 2016 року припинилося право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих за період з 14 січня 2015 року по 31 січня 2016 року та складає 1 381,60 грн.

Розмір заборгованості за процентами в сумі 1 381,60 грн. відповідає розрахунку Банку, наданого суду та не спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин, саме зазначена суму заборгованості по сплаті процентів підлягає стягненню з відповідача на користь Банку.

Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованих після 31 січня 2016 року не ґрунтуються на умовах договору та нормах законах, а, отже, не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» посилається на умови Генеральної угоди від 14 січня 2015 року.

Так, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди сторони передбачили відповідальність за порушення строків сплати заборгованості, а саме штраф у розмірі 3 842,82 грн.

Враховуючи, що з порядком нарахування штрафу відповідач була ознайомлена, про що свідчить її підпис, при цьому встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а остання його не повернула, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти Банку у стягненні заборгованості щодо нарахованого штрафу в розмірі 3 842,82 грн.

В частині стягненні пені колегія зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойку поділяють на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 14 січня 2015 року при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якого вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочки.

Проте, позивачем не надано жодного підтвердження, які саме Умови були розміщені на сайті банку на час укладення договору приєднання, зокрема до яких саме Умов приєднався та зобов`язався виконувати відповідач, підписавши Генеральну угоду, а також що саме ці Умови, були чинні та діяли на час підписання сторонами Генеральної угоди від 14 січня 2015 року і що саме до цих Умов приєднався Відповідач, прийняв їх і зобов`язався виконувати, а також що саме ці Умови разом із заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку становили договір банківського обслуговування, підписаний сторонами.

Таким чином, у зазначеній вище угоді відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми нарахованої пені та комісії у розмірі 28 119,87 грн, через необгрунтованість таких позовних вимог.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи, рішення суду в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення процентів та штрафу підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами в розмірі 1 381,60 грн. та штрафу в розмірі 3 842,82 грн.

Частинам 1, 2, 10, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, Банком при поданні позовної заяви сплачено 1921 грн. судового збору, та 2881,50 грн. за подання апеляційної скарги, всього - 4802,50грн.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 756,90 грн. (51 960,92 грн. - заявлені позовні вимоги : 19 008,84 грн. (13 784,42 грн. + 1 381,60 грн.+ 3 842,82 грн.) - задоволені позовні вимоги = 2,7335 частина задоволених позовних вимог; 4802,50грн. : 2,7335 = 1 756,90 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором по сплаті процентів та штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (юридична адреса: вул. Набережна Перемоги, буд.50, м. Дніпро, ) заборгованість по сплаті процентів в розмірі 1 381,60 грн. та штрафу в розмірі 3 842,82 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 756,90 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида