МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/4149/19
Провадження № 22-ц/812/1279/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Ігнатюка В.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Закревського В.І. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , Державного підприємства "СЕТАМ", третя особа: ОСОБА_4 , про визнання недійсними електронних торгів та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2019 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Первомайського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , ДП "СЕТАМ" про визнання недійсними електронних торгів та витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є власником нежитлового приміщення-напівпідвалу, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 51,8 кв. м., на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого 12.09.2007 року приватним нотаріусом Первомайського нотаріального округу Миколаївської області Сулімою В.Ф. Даним нежитловим приміщенням позивач користується постійно з моменту отримання в дар, в ньому перебувають належні йому речі побутового вжитку, меблі, запчастини до автомобіля та інше. Лише в позивача є ключі від замків на вхідних дверях до приміщення.

21 липня 2017 року до позивача звернувся відповідач ОСОБА_2 та повідомив про те, що він має намір примусово зайти до належного позивачу нежилого приміщення (напівпідвалу), оскільки придбав його через торги, які проводилися співвідповідачем по справі, а саме відділом Державної виконавчої служби, та надав на підтвердження копію свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Селявіною С.В. 18.07.2017 року, а також копію Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до Свідоцтва, приватний нотаріус на підставі ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження" та акту про проведення електронних торгів, затвердженого начальником Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області від 30.06.2017 року, посвідчила ОСОБА_2 право власності на вищевказане нежитлове приміщення, право власності якого зареєстровано в електронному Реєстрі власності на нерухоме майно Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації за №20072062, реєстровий №40 в книзі 1, 28.08.2007 року, вартістю 114590 грн., що раніше належало третій особі ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 02.09.1999 року за реєстровим №2-2402, дублікат якого виданий Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 25.07.2007 року за реєстровим №3-1093.

Будучи не згодним з цим, позивач звернувся до суду з позовом про виключення майна з акту опису та арешту, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та скасування реєстрації права власності. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.03.2019 року по справі № 484/2418/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Також скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.07.2019 року у вигляді заборони на відчуження нежитлового приміщення - напівпідвалу, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, приймаючи рішення, посилався на те, що ОСОБА_3 не набув права власності на спірне нерухоме майно, оскільки договір дарування, на підставі якого ОСОБА_3 отримав дане приміщення, не був зареєстрований, а лише нотаріально посвідчений. В зв`язку з цим, на думку суду, позивач не набув статусу власника майна, що, в свою чергу, не тягне будь-яких порушень його права власності щодо спірного об`єкту нерухомості.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.06.2019 року по справі № 484/2418/17 рішення суду першої інстанції змінено в частині підстав відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідно до ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідний відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи права користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Відтак, на думку представника позивача, яка підтверджена вказаною постановою апеляційного суду, відсутність реєстрації договору дарування, як правовстановлюючого документу у відповідному державному реєстрі, не впливає на правовий статус відповідного майна, не позбавляє позивача права власності, а тому і не надає прав третій особі, як попередньому власнику, щодо володіння, користування чи розпорядження ним.

Зазначає, що договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не розірвано, не визнано недійсним, тобто договір є чинним, тому на час винесення постанови про арешт майна боржника, та проведення електронних торгів, нежитлове приміщення не належало боржнику ОСОБА_4 , а тому не могло було бути арештовано та передано на торги.

Просив визнати недійсним електронні (прилюдні) торги з продажу арештованого майна, відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 266248 від 26.06.2017 року, реєстраційний номер лоту 220034, а саме нежитлового приміщення напівпідвалу, загальна площа 51.8 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складається з вбудованого нежитлового напівпідвального приміщення в житловий будинок, літ «А-5ж», а також, посилаючись на положення 388 ЦК України, витребувати на користь ОСОБА_3 від ОСОБА_2 нежитлове приміщення, напівпідвал, загальна площа 51,8 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складається з вбудованого нежитлового напівпідвального приміщення в житловий будинок, літ «А-5ж».

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 травня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсними електронні (прилюдні) торги з продажу арештованого майна, відповідно до протоколу проведення електронних торгів №266248 від 26.06.2017 року, реєстраційний номер лоту 220034, а саме нежитлового приміщення напівпідвалу, загальною площею 51,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складається з вбудованого нежитлового напівпідвального приміщення в житловий будинок, літ. - "А-5ж".

Витребувано на користь ОСОБА_3 від ОСОБА_2 нежитлове приміщення, напівпідвал, загальною площею 51,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складається з вбудованого нежитлового напівпідвального приміщення в житловий будинок, літ. - "А-5ж".

Стягнуто солідарно з Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 та Державного підприємства "СЕТАМ" на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 766 грн. 17 коп. з кожного.

Не погодившись з рішенням суду, Первомайський міськрайонний відділ державної виконавчої служби звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 травня 2020 року та відмовити в задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Первомайському міськрайонному відділ держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувало зведене виконавче провадження №49738362 (постанова про об`єднання від 28 грудня 2015 року) стосовно боржника ОСОБА_4 .

З метою виконання судових рішень, що входили до складу зведеного виконавчого провадження державним виконавцем перевірено інформацію, щодо наявності у боржника майна, зокрема нерухомого. Згідно інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було встановлено, що за боржником зареєстровано приміщення нежитлового приміщення - напівпідвалу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Також зазначає, що отримання інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно та його попередника - реєстру прав власності на нерухоме майно, є фактично єдиним достовірним джерелом, за яким державний виконавець може з`ясувати наявність або відсутність у боржника нерухомого майна. Це цілком кореспондується з принципом публічності володіння речовими правами на нерухоме майно. Його реалізація означає, що виникнення, наявність, зміна, перехід, здійснення, припинення та захист суб`єктивного речового права на нерухоме майно можливі лише за умови державної реєстрації. Такою процедурою держава захищає та підстраховує від потенційних зловживань інтереси як носія права, так і тієї особи, яка має прагнення набути для себе це речове право.

Виявивши належне боржнику нерухоме майно державний виконавець у спосіб визначений законодавством звернув на нього стягнення, як наслідок це майно було придбано з електронних торгів відповідачем по справі ОСОБА_2 . Про що державним виконавцем складено акт від 30.06.2017 р.

30.08.2019р. представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними електронних торгів та витребування майна із володіння ОСОБА_2 . Серед документів наданих на підтвердження позову надано копія договору дарування нерухомого майна. За текстом договору право власності підлягає державній реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 640 Цивільного Кодексу України в редакції, що діяла на момент здійснення правочину, договір який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу. При цьому в п. 6 договору визначено, що право власності обдаровуваного виникає «з моменту його прийняття, яким вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення». Що прямо суперечить діючій на той час нормі права викладений в ст. 640 Цивільного кодексу. Отже зазначений правочин взагалі не є чинним у розумінні ст. 203 ЦК України.

Зазначає, що визнаючи перехід права власності за договором дарування від 12.09.2007 р. суд послався на те, що позивач, свідчить що дарунок він приймає. При цьому не встановлено в ході розгляду справи коли ним отримано примірник нотаріально посвідченого договору, оскільки його підписання та нотаріальне посвідчення могли бути розмежовані в часі.

Зазначені обставини судом першої інстанції залишено поза увагою в рішенні не надано їм належну правову оцінку, в зв`язку з чим зроблено хибні висновки.

В мотивувальній частині рішення суд посилається на норму абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, яким передбачено, що право власності на нерухоме майно відповідно до Закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При цьому в подальшому фактично нехтує даною нормою, вказуючи що відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи права користування та володіння належним їй на праві власності майном, при цьому не з`ясовуючи чи взагалі у позивача виникло таке право за договором від 12.09.2007 р., і якщо виникло то коли?

Також в мотивувальній частині рішення суд посилається на те, що дії державного виконавця, в тому числі щодо проведення електронних торгів не можна вважати законними. При цьому оскарження дій державного виконавця не проводилось. Жодним попереднім судовим рішенням або постановою начальника відділу дії державного виконавця по даному зведеному виконавчому провадженню та провадженням, що входять до його складу протиправними не визнавались та не скасовувались. Даний висновок є цілком надуманим, не містить посилання на будь-яку норму, яку начебто порушено держаним виконавцем. При цьому він покладений в основу резолютивної частини рішення, в частині витребування реалізованого на електронних торгах майна з власності ОСОБА_2 .

Також до апеляційного суду на надійшли письмові пояснення від ДП «Сетам» на підтримку апеляційної скарги Первомайського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в яких ДП «СЕТАМ» просить прийняти ці письмові пояснення до розгляду, апеляційну скаргу Первомайського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити та скасувати рішення Первомайського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2020 року у справі № 484/4149/19 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам чинного законодавства, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування.

В судовому засіданні представник відповідача Первомайського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_5 не визнав доводи апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦПК України діючої редакції.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив із того, що нежитлове приміщення напівпідвал, загальною площею 51,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складається з вбудованого нежитлового напівпідвального приміщення в житловий будинок, літ. - "А-5ж", належало на праві власності третій особі у справі ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 02.09.1999 року за реєстраційним № 2-2402, що підтверджується дублікатом договору дарування, виданого Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 25.07.2007 року за реєстраційним № 3-1093 та інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.08.2019 року №178615299 та від 21.10.2019 року №185519385.

12.09.2007року ОСОБА_4 подарував вказане нежитлове приміщення напівпідвал позивачу по справі ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Первомайського нотаріального округу Миколаївської області Сулімою В.Ф. за реєстровим №3240.

В п.6 договору дарування вказано, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдарований свідчить, що дарунок він приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Приватним нотаріусом у договорі дарування застережено позивача про необхідність державної реєстрації права власності, однак останній не встиг її здійснити, оскільки 26.06.2017 року організатором ДП «СЕТАМ» Міністерства юстиції України відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 року за №2831/5, були проведені торги з продажу арештованого майна, реєстраційний номер лоту 220034, а саме: нежиле приміщення, напівпідвал, що знаходиться в АДРЕСА_1 , право власності на яке належало боржнику ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування, посвідченого Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 02.09.1999 року за реєстровим №2-2402, дублікат якого виданий Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 25.07.2007 року за реєстровим №3-1093.

Нерухоме майно було реалізоване на підставі зведеного виконавчого провадження №49738362 згідно постанови про об`єднання від 28.12.2015 року стосовно боржника ОСОБА_4 за ціною продажу в сумі 114590 грн. переможцю торгів ОСОБА_2 , про що було складено акт державного виконавця про проведені електронні торги від 30.06.2017 року, затверджений начальником Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області.

18.07.2017 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Селявіною С.В. видано ОСОБА_2 свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, що зареєстроване в реєстрі за №495, та здійснено державну реєстрацію права власності на вказане нежитлове приміщення, напівпідвал, що підтверджується копіями свідоцтва та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.07.2017 року №92224377.

Проаналізувавши дані обставини, докази, наявні в матеріали справи, та врахувавши висновки Миколаївського апеляційного суду, викладені у постанові від 20.06.2019 року у справі №484/2418/17, яка набрала чинності, суд дійшов висновку про те, що дії старшого державного виконавця Ігнатюка В.В. в рамках зведеного виконавчого провадження ВП № 49738362 з виконання виконавчих листів 2/484/787/15 від 13.08.2015 року та №1/484/1728/14 від 26.01.2015 року, виданих Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області про стягнення з боржника ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 707137,28 грн. боргу та на користь ПАТ "Імексбанк" 61745,11 грн. заборгованості за кредитним договором, у тому числі щодо проведення ним електронних торгів, направлених на відчуження вказаного майна, не можна вважати законними.

При цьому суд виходив з того, що державним виконавцем належним чином не було перевірено факт належності саме боржнику вказаного відчужуваного майна, оскільки договір дарування спірного нежитлового приміщення, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не розірвано, не визнано недійсним, тобто договір є чинним.

Посилаючись на ст. 328, абз. 3 ч. 2 ст. 331, ст.719 ЦК України, з абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд дійшов висновку, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи права користування та володіння належним її на праві власності майном.

Відтак, відсутність реєстрації договору дарування, як правовстановлюючого документу у відповідному державному реєстрі, не впливає на правовий статус відповідного майна, не позбавляє позивача права власності, а тому і не надає прав третій особі, як попередньому власнику, щодо володіння, користування чи розпорядження ним.

За такого, на думку суду, державний виконавець виніс 14.02.2017 року постанову про опис і арешт нерухомого майна боржника ОСОБА_4 , яке на час вчинення цієї процесуальної дії останньому не належало, а тому спірне нежитлове приміщення напівпідвал не підлягало відчуженню.

Так як при проведенні прилюдних торгів було порушено як правила проведення електронних торгів, так і загальні норми ЦК України, внаслідок чого порушено суб`єктивне цивільне право позивача, як власника вказаного нежитлового приміщення, яке не підлягало примусовому продажу в порядку проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 49738362, оскільки не підлягало відчуженню, суд вважав, що вимоги позивача про визнання недійсними електронних торгів відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 266248 від 26.06.2017 року, реєстраційний номер лоту 220034, підлягають до задоволення.

Крім того, посилаючись на ст. 388 ЦК України, правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, та, враховуючи, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 немає договірних відносин, останній придбав спірне нежитлове приміщення на підставі електронних торгів з продажу арештованого майна, які були визнані недійсними, майно вибуло з володіння позивача ОСОБА_3 поза його волею, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в частині витребування спірного нежитлового приміщення у відповідача ОСОБА_2 , також підлягають до задоволення.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що нежитлове приміщення напівпідвал, загальною площею 51,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складається з вбудованого нежитлового напівпідвального приміщення в житловий будинок, літ. - "А-5ж", належало на праві власності третій особі у справі ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 02.09.1999 року за реєстраційним № 2-2402, що підтверджується дублікатом договору дарування, виданого Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 25.07.2007 року за реєстраційним № 3-1093 та інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.08.2019 року №178615299 та від 21.10.2019 року №185519385.

12 вересня 2007року ОСОБА_4 подарував вказане нежитлове приміщення напівпідвал позивачу по справі ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Первомайського нотаріального округу Миколаївської області Сулімою В.Ф. за реєстровим № 3240.

Частинами 3 та 4 ст. 334 ЦК України (в редакції на час укладення договору дарування) передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає в набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності в набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим із моменту його державної реєстрації.

Договір дарування нерухомої речі згідно ч.2 ст. 719 ЦК України (в редакції на час укладення договору дарування) укладається у письмовій

формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, ч.2 ст. 719 ЦК України взагалі не пов`язує момент виникнення права власності на нерухомість з моментом державної реєстрації правочину.

Разом з тим ст. 182 ЦК України (в редакції на час укладення договору дарування) передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають

державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо

нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який

зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані

права в порядку, встановленому законом.

Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або

правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від

надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Таким чином, державна реєстрація договору про відчуження майна та державна реєстрація права власності на нерухому річ є окремими видами реєстрації.

Державна реєстрація правочинів проводилася на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою КМУ № 671 від 26.05.2004р. (втратила чинність на підставі Постанови КМУ №824 від 05.09.2012р.), відповідно до п.2 якого реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, унесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з реєстру та виконують інші функції, передбачені цим порядком. Згідно п.6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення

нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним

посвідченням.

Інструкцією про ведення Державного реєстру правочинів, затвердженою наказом МЮ України від 18 серпня 2004 року № 86/5, який діяв на момент укладення зазначеного вище договору дарування, також передбачалося, що державна реєстрація правочину проводиться нотаріусом шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

З огляду на положення п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводилася комунальними підприємствами БТІ на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07.02.2002р. №7/5.

Сукупний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що реєстрація договору та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не є тотожними поняттями.

Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації договору, не має правовстановлюючого значення, так як в МКП «БТІ» відбувається реєстрація права власності, яке вже виникло, тобто існує у особи на підставі відповідної угоди чи рішення суду.

Договір дарування, укладений 12 вересня 2007року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , був нотаріально посвідчений та зареєстрований відповідно до чинного законодавства в Державному реєстрі правочинів за № 3240.

З урахуванням вищенаведених положень закону той факт, що позивач не зареєстрував своє право власності на нерухому річ у комунальному підприємстві БТІ після укладення договору дарування, чи в подальшому в Державному реєстрі речових прав сам по собі не може бути підставою для визнання відповідного договору недійсним та не свідчить про відсутність у нього права власності на зазначене нерухоме майно.

При прийнятті рішення колегія враховує також те, що згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Як убачається з тексту договору дарування при його укладенні були присутні як дарувальник, так і обдарований (позивач), які підписали цей договір.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

В п.6 договору дарування вказано, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Також зазначено, що обдарований свідчить, що дарунок він приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

В п.9 договору дарування зазначено, що цей договір складено в 2 примірниках, один із яких призначається для зберігання в справах приватного нотаріуса Суліми В.Ф., а другий примірник, викладений на бланку нотаріальних документів ВЕХ249034 для Обдарованого. Суду була надана копія саме цього примірника, що свідчить про те, що Обдарований (позивач) отримав примірник договору дарування. Представник позивача в суді апеляційної інстанції пояснив, що це відбулося одразу після нотаріального посвідчення договору дарування.

Доказів того, що позивач отримав примірник договору дарування в інший час, в тому числі під час, чи після проведення торгів, суду надано не було. За такого доводи апеляційної скарги з цього питання, в тому числі і про те, що підписання та нотаріальне посвідчення договору дарування могли бути розмежовані в часі, фактично є припущенням апелянта, тому до уваги не приймається, так як згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, право власності позивача ОСОБА_3 на нежитлові приміщення, що є предметом договору дарування, укладеного 12 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_4 , виникло в момент посвідчення цього договору та державної реєстрації в Державному реєстрі правочинів, яке відбулося 12 вересня 2007 року.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що у позивача не виникло право власності на спірні нежитлові приміщення на підставі договору дарування, укладеного 12 вересня 2007року між ним та ОСОБА_4 , через те, що він не здійснив державної реєстрації права власності на нерухоме майно та не зареєстрував перехід права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не може бути прийнято за основу для скасування рішення суду.

Правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається ДП «СЕТАМ» в письмових поясненнях на підтримку апеляційної скарги Первомайського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо практики застосування положень ст. 182 та ч.2 ст. 331 ЦК України, не можуть застосовуватися в даній справі, так як у справах, за результатами розгляду яких вони постановлені, йшла мова про те, що самі договори відчуження майна не були зареєстровані в реєстрі правочинів, а також про ті правочини, які підлягали не тільки нотаріальному посвідченню, а й обов`язковій реєстрації в силу вимог закону.

Погоджується колегія суддів також з висновком суду щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання недійсними електронних (прилюдних) торгів з продажу арештованого майна, виходячи з наступного.

Визнаючи електронні (прилюдні) торги з продажу арештованого майна недійсними, суд виходив з того, що при проведенні прилюдних торгів було порушено як правила проведення електронних торгів, так і загальні норми ЦК України, що призвело до порушення суб`єктивного цивільного права позивача, як власника вказаного нежитлового приміщення, яке не підлягало примусовому продажу в порядку проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 49738362.

Матеріалами справи встановлено, що з 2015 року на виконанні у Первомайському міськрайонному ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходилося зведене виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_4 , про стягнення суми боргу на користь групи стягувачів.

Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 20 червня 2019р. зведене виконавче провадження здійснювалося щодо виконання виконавчих листів №2/484/787/15 від 13 серпня 2015р. та № 1/484/1728/14 від 26 січня 2015р., виданих Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області, про стягнення з боржника ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 боргу у розмірі 707137,28грн. та на користь ПАТ «Імексбанк» - 61745,11грн. заборгованості за кредитним договором. Під час проведення виконавчих дій в межах зазначеного виконавчого провадження 14 лютого 2017р. постановою державного виконавця Первомайського міськрайонного ВДВС було накладено арешт на нерухоме майно, як на таке, що належить боржнику згідно отриманої інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення(магазин) загальною площею 51,8кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини не підлягають доказуванню у даній справі, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, яка передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В суді апеляційної інстанції представник Первомайського міськрайонного ВДВС підтвердив, що належність спірного майна боржнику державним виконавцем було встановлено саме згідно отриманої інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки сам боржник на виклики не з`являвся та ігнорував процес виконання рішень.

Під час винесення постанови про накладення арешту на нерухоме майно від 14 лютого 2017р. боржник також присутній не був, що підтверджується змістом постанови про опис та арешт майна боржника від 14.02.2017р.

В подальшому нерухоме майно було оцінено, про що свідчить висновок з незалежної оцінки майна, який згідно супровідного листа від 04.04.2017р. направлявся боржнику (третій особі), але даних про вручення йому даного відправлення не має.

26 червня 2017 року ДП "СЕТАМ" були проведені електронні торги за лотом № 220034 з реалізації нежитлового напівпідвального приміщення (магазин), загальною площею 51,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами яких було складено протокол № 266248, згідно якого переможцем став Учасник № 5 ОСОБА_2 , який запропонував найвищу та єдину цінову пропозицію в розмірі 114 590 грн 00 коп.

30 червня 2017р. було складено акт державного виконавця про проведені електронні торги, який був затверджений начальником Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (а.с.10).

18.07.2017 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Селявіною С.В. видано ОСОБА_2 свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, що зареєстроване в реєстрі за №495, та здійснено державну реєстрацію права власності на вказане нежитлове приміщення, напівпідвал, що підтверджується копіями свідоцтва та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.07.2017 року №92224377 (а. с. 11, 12).

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання електронних (прилюдних) торгів з продажу арештованого майна, відповідно до протоколу проведення електронних торгів №266248 від 26.06.2017 року, недійсними.

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акту про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

З аналізу частини першої статті 650 ЦК України, частини першої статті 655 ЦК України та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Так, згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша ст. 658 ЦК України).

Згідно із пунктом 4 розділу X Порядку реалізації арештованого майна після повного розрахунку переможця за придбане майно на підставі протоколу про проведення електронних торгів складається акт про проведення електронних торгів, який підписується (затверджується) державним або приватним виконавцем.

В акті про проведені електронні торги зазначається така інформація: ким, коли і де проводилися електронні торги; стисла характеристика реалізованого майна; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує її особу, місце проживання (у разі якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, зазначаються її найменування, місцезнаходження та код за ЄДРПОУ); сума, внесена переможцем електронних торгів за придбане майно; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи (найменування юридичної особи) - боржника, її місце проживання (місцезнаходження); дані про правовстановлювальні документи, що підтверджують право власності боржника на майно (пункт 5 Розділу X Порядку реалізації арештованого майна).

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Виходячи з наведеного сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів, та покупець - переможець електронних торгів.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.

Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Порядком реалізації арештованого майна.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця дійсно підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Проте, в даному випадку дії державного виконавця у виконавчому провадженні як одного із продавців виставленого для реалізації на електронних (публічних) торгах майна, стосувалися правил проведення прилюдних торгів, оскільки з публічних торгів підлягає реалізації арештоване майно саме боржника, що підтверджується ст.1 розділу 1 Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року , згідно якої арештоване майно це - рухоме або нерухоме майно боржника (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ч.8 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»), на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації.

З урахуванням наведеного, звернення стягнення державним виконавцем на спірні нежитлові приміщення, які не є майном боржника, шляхом передачі їх для реалізації на електронних (публічних) торгах суперечать положенням Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів.

Суперечать дії державного виконавця, як продавця, щодо примусового продажу майна, яке не належало боржнику, також положенням ст. 658 ЦК України, оскільки власник майна (позивач) не давав згоди на реалізацію цього майна, а у державного виконавця були відсутні правові підстави для примусового продажу зазначеного майна.

Вказані порушення могли вплинути і вплинули на результат торгів, оскільки з торгів було реалізовано майно, яке не належить боржнику, а отже не підлягало примусовій реалізації, та призвели до порушення прав і законних інтересів позивача, оскільки в результаті даних торгів він був позбавлений права власності на майно, яке було реалізовано на електронних(публічних) торгах.

Зазначені обставини свідчать про те, що реалізація спірних нежитлових приміщень відбулася всупереч волевиявлення позивача, як власника майна, а також всупереч положенням ЦК України, закріпленим в ст. 658 ЦК України, що в свою чергу свідчить про порушення положень ч. ч.1, 3 ст. 203 ЦК України та є підставою для визнання недійсними електронних (публічних) торгів з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.

За такого висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання недійсними електронних(прилюдних) торгів з продажу арештованого майна, є правомірними, а доводи апеляційної скарги з цього питання, зокрема, в частині того, що під час проведення торгів не було порушено порядок їх проведення, не спростовують даного висновку, а отже не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Правильно, пославшись на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, суд дійшов висновку, що підлягають до задоволенню також і вимоги позивача в частині витребування спірного нежитлового приміщення у відповідача ОСОБА_2 , враховуючи, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 немає договірних відносин, останній придбав спірне нежитлове приміщення на підставі електронних торгів з продажу арештованого майна, які були визнані недійсними, майно вибуло з володіння позивача ОСОБА_3 поза його волею.

При цьому колегія суддів виходить з того, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст. 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч.1-3 ст. 388 ЦК України).

Крім того, як зазначено в п. 30 постанови Пленуму ВССУ №5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ч.2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, оскільки між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 немає договірних відносин, останній придбав спірне нежитлове приміщення на підставі електронних торгів з продажу арештованого майна, які були визнані недійсними, майно вибуло з володіння позивача ОСОБА_3 поза його волею, суд правильно дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині витребування спірного нежитлового приміщення у відповідача ОСОБА_2 та задовольнив їх.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не заявлялися вимоги щодо оскарження дій державного виконавця, що жодним попереднім судовим рішенням або постановою начальника відділу дії державного виконавця по даному зведеному виконавчому провадженню та провадженням, що входять до його складу протиправними не визнавались та не скасовувались, а тому посилання суду в мотивувальній частині рішення на те, що дії державного виконавця, в тому числі щодо проведення електронних торгів не можна вважати законними, є надуманим, не містить посилання на будь-яку норму, яку начебто порушено держаним виконавцем, не є підставою для скасування рішення.

При цьому колегія суддів виходить з того, що оцінка дій державного виконавця була зроблена судом в межах заявленого позову з метою перевірки чи відповідають дії учасників електронних(публічних) торгів, зокрема, державної виконавчої служби, як одного із продавців виставленого на реалізацію через електронні(публічні) торги майна, як положенням Порядку реалізації арештованого майна, так і іншим актам цивільного законодавства, зокрема ЦК України.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою саме для скасування рішення суду.

За такого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року