Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 206/532/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 червня 2019 року скасував, справу передав до суду апеляційної інстанції для вирішення питання відкриття апеляційного провадження.
«суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного нотаріуса, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».
1. Висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду заснований на тій помилковій думці, що вирішення питання про те, чи оскаржене рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків незалученої до участі у справі особи в усіх випадках потребує дослідження доказів, що неможливо на стадії відкриття апеляційного провадження, натомість можливо тільки на стадії апеляційного розгляду.
1.1. Об`єднана палата не врахувала, що для висновку про те, чи вирішено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції про права, інтереси та (або) обов`язки незалученої до участі у справі особи, необхідним є вирішення двох питань:
- питання права - чи стверджувані скаржником обставини, у випадку їх підтвердження, дають підстави для висновку про те, що рішення прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника? Відповідь на це питання не потребує дослідження доказів, натомість вимагає аналізу правових норм;
- питання факту - чи дозволяють подані докази або інші засоби доказування встановити зазначені вище стверджувані скаржником обставини?
1.2. Розмежування питань права і питань факту у цій ситуації має значення також для визначення певної стадійності: спочатку суд повинен вирішити питання права і зробити висновок, чи мають значення стверджувані особою, яка подала апеляційну скаргу, обставини, а потім питання факту - чи підтверджуються ці обставини. Від відповіді на перше запитання залежить питання належності доказів, адже якщо стверджувані особою, яка подала апеляційну скаргу, обставини, навіть у випадку їх підтвердження, не дозволяють дійти висновку, що рішення прийнято про його права, інтереси та (або) обов`язки, то немає потреби ці обставини встановлювати.
2. У випадку подання апеляційної скарги особою, яка не була залучена до участі у справі і яка стверджує про прийняття судом першої інстанції рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, процесуальне питання строку на апеляційне оскарження є наперед вирішене. Процесуальне право не містить презумпції знання особи про судове рішення у справі, учасником якої ця особа не є. Тому в окресленій вище ситуації скаржник практично завжди користується правом на поновлення строку на апеляційне оскарження, яке він мав би лише у тому випадку, якщо оскаржуване рішення прийняте про його права, інтереси та (або) обов`язки особи. Однак, згідно висновку Об`єднаної палати, апеляційний суд не має можливості перевірити, чи має особа, яка подала апеляційну скаргу, право на поновлення строку, оскільки не має права зробити висновок про те, чи прийняте оскаржене рішення суду першої інстанції про права, інтереси та (або) обов`язки особи, на стадії відкриття апеляційного провадження, тобто саме тоді, коли вирішується питання про існування підстав для поновлення строку.
3. Вирішення апеляційним судом питання про те, чи ухвалив суд першої інстанції рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, не залученої до участі у справі, на стадії відкриття апеляційного провадження не порушує права особи на доступ до суду і не створює ситуації, у якій судову помилку неможливо виправити.
3.1. У випадку, якщо апеляційний суд помилково відмовить у відкритті апеляційного провадження, базуючи своє рішення на висновку у питанні права (тобто на тому, що стверджувані обставини, навіть у випадку їх підтвердження, не дають підстав для висновку про те, що рішення прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника), особою, яка подала апеляційну скаргу, має право подати касаційну скаргу на таку ухвалу апеляційного суду. Верховний Суд як суд права, матиме можливість зробити правильний висновок у цьому питанні права і скасувати незаконну ухвалу апеляційного суду.
3.2. У випадку ж якщо апеляційний суд помилково відмовить у відкритті апеляційного провадження, засновуючи своє рішення на висновку у питанні факту (тобто на тому, що стверджувані обставини, у випадку їх підтвердження, хоча і дають підставу для висновку про те, що рішення прийняте про ухвалив про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, однак подані скаржником докази не дозволяють їх встановити), скаржник також має право подати касаційну скаргу на таку ухвалу апеляційного суду, якщо апеляційний суд порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення цих обставин, що може бути підставою для скасування незаконної ухвали Верховним Судом.
4. Помилкове відкриття апеляційного провадження за скаргою особи, про права, інтереси та (або) обов`язки якої суд першої інстанції очевидно не приймав рішення, з наступним закриттям цього апеляційного провадження, не є просто зайвою процесуальною дією. Воно порушує принцип остаточності судового рішення. Адже у цій ситуації судове рішення, яке набрало законної сили і, можливо, знаходиться на примусовому виконанні, не вважатиметься таким, що набрало законної сили аж до закриття апеляційного провадження. Це створює підґрунтя для зловживань, направлених на перешкоджання примусовому виконанню судових рішень.
Суддя В. І. Крат