Справа № 215/280/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 рокуТернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Науменко Я.О.,

за участю: секретаря Махоні Н.Ю.

розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Вказана позовна заява надійшла до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 22.01.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 21.10.1975 по 08.10.1979 він працював у відповідача слюсарем по ремонту автомобілів, водієм «Белазу». З 02.06.1992 працював у відповідача в гірничотранспортному цеху водієм автомобіля «Белаз», потім слюсарем черговим і з ремонту устаткування. 06.09.2010 він звільнився із підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. У грудні 2019 р. він дізнався, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у відповідача більше 20 років і був звільнений із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільненні з підприємства йому не була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Просить стягнути з відповідача на його користь 6237 грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 85602,06 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період із 07.09.2010 по 07.09.2014; 10000 грн. моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку.

27.01.2020 відповідно до ст. 185 ЦПК України, в зв`язку з порушенням позивачем вимог ст.175 ЦПК України була винесена ухвала, якою позивачу було надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

04.03.2020 до суду на виконання ухвали від 27.01.2020 надійшла уточнена позовна заява із квитанцією про сплату судового збору у сумі 867 грн.. В уточненій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на його користь 6237 грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 80453,72 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 07.09.2010 по 07.06.2014; 866,91 грн. сплаченого ним судового збору.

Ухвалою від 11.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 13.04.2020.

Ухвалою від 13.04.2020 розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача на 18.05.2020.

17.04.2020 до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначила, що Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України 2007-2008 р.р., на яку посилається позивач як на правову підставу для стягнення з ПрАТ «ПівнГЗК» одноразової допомоги, не виплаченої йому при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, набрала чинності з 1 січня 2007 року та на момент звільнення позивача (06.09.2010) втратила свою чинність, оскільки стала діяти нова Галузева угода гірничо-металургійного комплексу на 2010-2011 роки.

Колективним договором на 2010-2011 роки між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «ПівнГЗК», встановлений порядок та умови виплати одноразової допомоги працівникам комбінату, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію за власним бажанням, одноразової допомоги в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві, зокрема від 20 років трьохмісячної середньої заробітної плати працівника (жінкам від 55 років, чоловікам від 60 років). Оскільки позивач на момент звільнення не досяг 60-річного віку, то й одноразова допомога йому не виплачувалась. Також щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся до суду через 10 років, а тому пропустив строк позовної давності та не просить суд поновити його, відтак підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає. Також відповідач не порушував законодавства та здійснив всі розрахунки при звільнені. Крім цього, зазначає про пропущення строку позовної давності позивачем. (вх. №7397 від 17.04.2020).

Позивач в судове засідання 18.05.2020 не з`явився, подав заяву про підтримку позовних вимог і розгляд справи за його відсутності (вх.№4439 від 04.03.2020).

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності представника відповідача, з урахуванням позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву (вх.№9286 від 18.05.2020).

Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 у період з 21.10.1975 по 06.09.2010 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.8-15).

Згідно із записом у трудовій книжці ОСОБА_1 звільнено з підприємства 06.09.2010 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №414 від 06.09.2010 (а.с.15).

Позивачу ОСОБА_1 при звільненні із підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с.17).

Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №1625 від 23.12.2019, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період 01.05.2010 по 31.08.2010 складала 2079,00 грн., середньогодинна заробітна плата за цей період склала 12,12 грн. (а.с.16).

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2010-2011 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам при виході на пенсію допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати працівника.

Водночас, згідно з п.7.13 Колективного договору на 2010-2011 роки між ВАТ «ПівнГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням після досягнення ними пенсійного віку (для чоловіків - 60 років).

Відповідно до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Згідно ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача.

Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 відпрацював на підприємстві відповідача більше 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить: 2079 грн. х 3=6237 грн.

Приписами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 07.09.2010 по 07.06.2014, тобто за 922 робочий день у сумі 80453,72 грн. з розміром та розрахунком якого суд погоджується.

При цьому, суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписам ст.13 ЦПК України.

Щодо доводів представника відповідача щодо безпідставності посилання позивача як на правову підставу стягнення невиплаченої одноразової допомоги на Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, суд зазначає, що Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2010-2011 роки також аналогічно було передбачено виплату одноразової допомоги працівникам при виході на пенсію у порядку та на умовах, передбачених колективним договором.

Доводи представника відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також згідно ст.23 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останнім судовий збір у сумі 866,91 грн..

На підставі ст. ст. 47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 12, 23, 76-83, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку- задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ідентифікаційний код 00191023, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 6237 гривень невиплаченої одноразової допомоги при звільненні, 80453 гривні 72 копійки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2010 по 07.06.2014, та сплачений позивачем судовий збір в сумі 866 грн. 91 коп., всього 87557 грн. 63 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Роз`яснити учасникам справи, що відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне судове рішення складено 18.05.2020.

Суддя