Справа № 487/2724/13-ц
Провадження № 2/487/306/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Притуляк І.О.,

за участю секретаря судового засідання Янковець Г.А.,

відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

28.03.2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого являється Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» - далі АТ КБ «Приватбанк») звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 23.12.2007 року у сумі 25639,11 грн., а також судових витрат у розмірі 256,39 грн.

12.06.2013 року заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 23.12.2007 року у сумі 25639,11 грн., а саме: заборгованість за кредитом у сумі 6885,60 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 17056,41 грн.; штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн.; штраф (процентна складова) у сумі 1197,10 грн. Окрім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір у сумі 256,39 грн.

Ухвалою суду від 12.06.2019 року скасовано заочне рішення від 12.06.2013 року та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

26 червня 2019 року ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені позовні вимоги не визнав, в обгрунтування заперечень зазначив, що у нього відсутні боргові зобов`язання перед банком, оскільки позивачем не надано первинні бухгалтерські докуменнти, на підтвердження отримання ним грошових коштів та у подальшому їх використання. Надані Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку ним не підписані, а отже не є складовою кредитного договору.

Зазначив. що наданий розрахунок заборгованості є недеталізованим, а отже не може бути використаним, як доказ на підтвердження заявлених позовних вимог. Одночасно заявив про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду, який має рахуватися з 2007 року.

05 серпня 2019 року представника АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду відповідь на відзив, за яким зазначив, що підписавши заяву, відповідач підтвердив факт свого ознайомлення з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, та надав свою згоду на те, що вказані документи складають укладений між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

Відповідно до підписаної ОСОБА_1 анкети заяви, було встановлено поточну процентну ставку у розмірі 30% на рік. Наголосили на тому, що підтвердженням факту виконання умов договору та здійснення погашення заборгованості являється розрахунок заборгованості та виписка по особовому рахунку.

В противагу цьому, відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання ним умов договору належним чином. Заборгованість по сплаті відсотків на штрафи нараховані відповідно до умов договору, тому є правомірними.

Щодо строків загальної позовної давності, зазначив, що оскільки договір продовжує свою дію, строк позовної давності позивачем дотримано. Стосовно строків спеціальної позовної давності наголосили на тому, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення пені, оскільки порушення зобов`язання триває.

Зауважили, що згідно виписки по рахунку, відповідач певний час належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, що спростовує його посилання на те, що кредитний договір між ним та Банком не укладався та з умовами кредитування його не було ознайомлено. Враховуючи вищенаведене, просив задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

15 серпня 2019 року ОСОБА_1 надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких посилався на те, що не надавав згоди на збільшення кредитного ліміту. Окрім того, з наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається невідповідність загальної суми заборгованості, сумі наданого кредиту 750,00 грн. До того ж, вимога Банку щодо застосування до нього штрафних санкцій в сумі 500,00 грн. є подвійною відповідальністю за одне й те саме порушення, з урахуванням нарахованої пені в розмірі 17056,41 грн.

Щодо вимоги банку про стягнення пені, просив застосувати позовну давність та положення ч. 3 ст. 551 ЦК України. Разом з цим, просив відмовити в задоволенні вимоги щодо стягнення пені з огляду на те, що позивачу не було завдано збитки в розумінні ст. 16 ЦК України.

Враховуючи вищенаведені обставини, в задоволенні заявлених позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, застосувавши строки позовної давності.

16 вересня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» надали до суду пояснення, в обґрунтування своєї позиції зазначив, що сторонами погоджено усі істотні умови договору. Крім того, Умови та Правила та Тарифи, які є складовою кредитного договору, є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк». Наголосили на тому, що збільшення кредитного ліміту було здійснено правомірно, у відповідності до п. 3.2. Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якого Банк має право у будь-який момент збільшити, зменшити, або анулювати кредитний ліміт. Нарахування штрафу в сумі 500,00 грн. передбачено п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, та не виражається у твердій грошовій сумі, хоча в розрахунку складається з двох складових (фіксована та процентна), але юридично дані складові являють собою формулу, за якою обчислюється нероздільна (цілісна) сума в залежності від розміру невиконаних або неналежно виконаних зобов`язань. Стосовно нарахування штрафу та пені посилалися на те, що при укладанні кредитного договору між банком та клієнтом позичальником дотримується принцип свободи договору. Окрім того, заперечення відповідача щодо незаконності одночасного нарахування пені та штрафу є помилковим, оскільки пеня і штраф є формами неустойки, а не окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Стосовно посилання ОСОБА_1 на доцільність зменшення розміру неустойки зауважили, що укладаючи кредитний договір позичальник не ставив під сумнів його розумність та справедливість, що свідчить про те, що дана вимога являється законною та обґрунтованою та підлягає задоволенню. У задоволенні заяви відповідача про застосування строків загальної та спеціальної позовної давності просили відмовити за необґрунтованістю.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача, вимоги викладені у позовній заяві підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог з посиланням на обставини викладені у відзиві. В задоволенні заявлених позовним вимог просили відмовити.

Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 23.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 750,00 грн. шляхом підписання заяви, отримавши платіжну картку № НОМЕР_1 .

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

До кредитного договору банк додав Умови та Правил надання банківських послуг.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 06.03.2013 р. становить 25639,11 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом у сумі 6885,60 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 17056,41 грн.; штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн.; штраф (процентна складова) у сумі 1197,10 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення §1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 23.12.2007 року процентна ставка зазначена 2,5% на місяць на залишок заборгованості, тобто 30% річних.

Одночасно, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, розмір комісії.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту (процентів за користування кредитними коштами).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.12.2007 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, процентів за неправомірне користування грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Відтак, суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи та не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23.12.2007 року шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому відповідальність у вигляді штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відтак, вимога Банку про стягнення штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що фактично отримані та використанні ОСОБА_1 грошові кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що підтверджується випискою по рахунку.

Таким чином банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом звернення до суду з позовом про зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, які були узгоджені в заяві.

Разом з тим відповідачем було заявлено про застосування до заявлених АТ "УБ "Приватбанк" позовних вимог позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність за положеннями ст..257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст..265 ч.1 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст..261 ч.5 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із п. 4.2 постанови Пленум Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, оренда плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Оскільки умовами договору між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Так, ураховуючи, що за умовами наведеного договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, а процентів - кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.

Зі змісту виписки по картці № НОМЕР_1 за період з 01.01.1999 року по 30.09.2019 року вбачається, що останнє погашення заборгованості було здійснено ОСОБА_1 13.04.2009 року, тобто право вимоги у Банку виникло 14.04.2009 року, а з відповідним позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулися до суду 28.03.2013 року, тобто з пропуском трирічного строку загальної позовної давності.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.03.2020 року.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д; адреса для листування: м. Дніпро, вул. Набережна перемоги, 50; .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: І.О. Притуляк