Номер провадження: 22-ц/813/2732/20
Номер справи місцевого суду: 2-3055/11
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид Сергія Миколайовича на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року, постановлену під головуванням судді Науменко А.В., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид С.М.

В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 зазначив, що 16 вересня 2019 року отримав лист-повідомлення від приватного виконавця Журида С.М. від 12 вересня 2019 року вих.№3117 з якого вбачається, що на виконанні у приватного виконавця Журид С.М. знаходиться виконавчий лист № 2-3055/11, виданий 22 квітня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 1 184 445,17 грн. боргу. В ході проведення виконавчих дій, виконавцем здійснено арешт транспортного засобу КІАSORENTO ВН НОМЕР_1 згідно постанови опису та арешту майна боржника від 29 вересня 2019 року з метою подальшої реалізації згідно Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі вищевикладеного, просив суд визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид С.М. щодо накладення стягнення на транспортний засіб.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журида С.М. щодо накладення стягнення на транспортний засіб КІАSORENTO ВН НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, приватний виконавець Журид С.М. звернувся до суду запеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, приватний виконавець Журид С.М. зазначає, що скарга є безпідставною, ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, оскільки судом не досліджені надані докази, також скаржником був пропущений строк звернення до суду.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що він на законних підставах у передбачений законом строк звернувся до суду зі скаргою, оскільки дізнався про порушення його прав після отримання листа-повідомлення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.06.2015 задоволено апеляційну скаргу представника ПОАТ «Райфайзен Банк Аваль», скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2014 року, а також стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором.

16 вересня 2019 року скаржником отримано лист-повідомлення від приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журида С.М. від 12.09.2019 вих. № 3117 з якого вбачається, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид С.М. знаходиться виконавчий лист № 2-3055/11, виданий 22.04.2016 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Раффайзен Банк Аваль» 1 184 445,17 грн. боргу.

В ході проведення виконавчих дій, виконавцем здійснено опис та арешт нерухомогомайна, а саме: ТЗ КІА SORENTO ВН 4449 НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , згідно постанови опису та арешту майна боржника від 29.09.2019року з метою подальшої реалізації на підставі п.2 ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження».

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець без попереднього визначення в натурі частки, що належить боржнику, не мав законних підстав для звернення стягнення на майно у вигляді транспортного засобу ТЗ КІА SORENTO ВН НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 , який був набутий під час шлюбу ОСОБА_1 , та його дружиною ОСОБА_3 та є спільною власністю подружжя.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.І. ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Колісний транспортний засіб ТЗ КІА SORENTO ВН НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 був набутий під час шлюбу між скаржником ОСОБА_1 , та його дружиною ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст.73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо:

1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставо держателю;

3) наявна письмова згода заставодержателя.

Судом також встановлено, що відповідно до договору застави від 14.12.2011 транспортний засіб ТЗ КІА SORENTO ВН НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 , перебуває у заставі ЗАТ «Укргазбанк».

Судом на законних підставах прийнято до уваги, що вказаний договір укладено до ухвалення апеляційним судом Одеської області 08.06.2015 рішення про стягнення заборгованості, на підставі якого виданий виконавчий лист № 2-3055/11 від 22.04.2016, тобто на дане майно не може бути звернуто стягнення (п.1. ч.1. ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження»).

На підставі вищевикладених обставин, суд на законних підставах задовольнив скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид С.М.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид С.М. про те, що скарга є безпідставною, ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, оскільки судом не досліджені надані докази, також скаржником був пропущений строк звернення до суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскількиапелянтом у відповідності до ст. 81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, а саме, що ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском строку, а також, що судом не були досліджені наявні в матеріалах справи докази.

Також апеляційний суд зазначає, що при розгляді даної справи, суд правильно встановив фактичні обставини, відповідні їм правовідносини, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про задоволення скарги.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Журид Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 березня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра