РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/782/20

провадження у справі №2/0285/468/20

29 квітня 2020 року м. Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний суду Житомирської області у складі судді Сташківа Т.Б., за участі секретаря судового засідання Медяної І.В., та осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 - не прибула,

представник третьої особи: Бойко В.Ф. ,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування Новоград-Волинської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування її житловим будинком по1-му АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку зареєстровані члени її сім`ї, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , які з 2010 року у будинку не проживають. Особистих речей відповідачів у будинку не має, відповідачі комунальні послуги не сплачують, позивач позбавлена можливості оформити субсидію для сплати житлово-комунальних послуг. У зв`язку з реєстрацією відповідачів у будинку позивач позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом.

Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , в судовому засіданні позовні вимоги визнала, та пояснила, що житла, яке б належало їй на праві власності не має, орендує житло у м. Новограді-Волинському, одну кімнату, у якій проживає разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 , не проживає у будинку позивача більше 10 років. ОСОБА_2 покинула місце проживання у будинку позивача у зв`язку з навчанням та подальшим працевлаштуванням.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибула повторно, про час і місце судового розгляду була повідомлена вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомила, відзив проти позову та клопотань про розгляд справи за її відсутності, чи про відкладення розгляду справи не подала, що підтверджується матеріалами справи.

Представник органу опіки та піклування Новоград-Волинської райдержадміністрації в судовому засіданні не заперечив щодо задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 9.12.2019 року (а.с. 4).

Відповідно до довідки Піщівської сільської ради від 26.02.2020 року в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (а.с.5).

Відповідно до акта від 4.02.2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстровані, але не проживають в будинку своєї бабусі з червня місяця 2010 року по даний час (а.с.6).

Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України).

За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом із тим, відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до Постанови ВС від 24.10.2018 року № 77653773 згідно ст. ст. 71, 72 ЖК України РСР, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом за двох умов: не проживання особи в житлі більше шести місяців та відсутність поважних причин.

За таких обставин суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статей 383, 391 ЦК України.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов`язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу на праві власності належить житловий будинок, у якому зареєстровані відповідачі. Однак, відповідачі без поважних причин не проживають (відсутні) у вказаному будинку.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно - є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Отже, оскільки позивач є власником житлового будинку, а за змістом статті 391 ЦК України власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрований АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована: АДРЕСА_1 ), та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована АДРЕСА_1 , на користь позивача понесені судові витрати по 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок з кожної.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 4 травня 2020 року.

Суддя Т.Б. Сташків