КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/18176/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11846/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що 15 липня 2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний запис № 852 та видано Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 . Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що у листопаді 2018 року звернулась до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та 03 червня 2019 року рішенням Святошинського районного суду міста Києва шлюб між нею та відповідачем було розірвано, також під час розгляду даної справи судом було встановлено, що подружні відносини між нею та відповідачем були припинені весною 2017 року.

Також зазначала, що їй на праві власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві держадміністрації від 20 жовтня 2008 року, розпорядження № 50174. Також на праві власності вищевказана квартира належить її дітям: 1/6 частина квартири належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та 1/6 частина належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 3/6 частини відповідно до Договору дарування від 26 листопада 2019 року, посвідченого 16-ю Київською нотаріальною конторою, за № 5-590, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертала увагу на те, що тривалий час відповідач утримував у себе документи на вказану квартиру та ключі від неї. У червні 2019 року прийшовши до квартири з наміром замінити замки та потрапити у квартиру було виявлено сторонніх осіб, які проживали у квартирі відповідно до договору оренди від 11 грудня 2017 року, укладеного нібито з власником даної квартири ОСОБА_4 . При укладенні договору оренди на підтвердження права власності відповідач надав копію Свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Дарницької районної у місті Києві держадміністрації від 20 жовтня 2008 року, № 50174, однак у даному свідоцтві відповідач не зазначений як власник. Тому загальна сума незаконно отриманих відповідачем коштів за оренду квартири з 11 грудня 2017 року по 15 червня 2019 року складає 176 500,00 грн.

На підставі вищевикладеного позивач просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь безпідставно набуті кошти у сумі - 29 416,60 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безпідставно набуті кошти у сумі - 29 416,60 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безпідставно набуті кошти у сумі - 117 666,80 грн.; стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с. 2-7).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_1 враховуючи інтереси усіх власників квартири АДРЕСА_1 , передала вищевказану квартиру в оренду ОСОБА_4 для здійснення підприємницької діяльності. Згідно умов оренди гроші, які ОСОБА_4 мав витрачати на оренду офісу, повинен був використовувати в інтересах сім'ї, а саме на виховання дітей та відпочинок сім'ї, тому, погодившись з цими умовами договору, став використовувати це приміщення на свій розсуд. Вказував, що в кінці 2017 року великої потреби в наявності робочого місця для ведення підприємницької діяльності не було та виникла потреба в додаткових коштах на навчання дітей. Так, він запропонував ОСОБА_1 , що буде намагатися здати цю квартиру в суборенду, гроші витрачати в інтересах сім`ї, а ОСОБА_1 погодилася і в грудні 2017 року здав квартиру в оренду, про що усі знали. Зазначав, що 29 серпня 2017 року ОСОБА_1 видала йому довіреність на її представництво, одним з повноважень є: «передавати в оренду (найм), визначати в усіх випадках строки та інші умови на свій розсуд, проводити розрахунок по укладеним договорам». Наголосив на тому, що в період з 2017 року до часу розірвання шлюбу їхня сім`я жила на кошти, які заробляв ОСОБА_4 в результаті своєї підприємницької діяльності та на гроші, які були отримані в результаті суборенди житла та є об`єктом спільної сумісної власності. Усі кошти він використовував лише в інтересах сім`ї (а.с. 80-101).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у позовних вимогах ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих коштіввідмовлено (а.с. 108-110).

Не погодившись з рішенням районного суду, 13 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Озерова М.С. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 115-129).

На обґрунтування скарги зазначила, що квартира АДРЕСА_1 не була спільною сумісною власністю подружжя. Вона ніколи не укладала договір оренди квартири АДРЕСА_1 із відповідачем, крім того, матеріали справи не містять договору оренди між позивачем та відповідачем, а довіреність на яку посилається відповідач не містить посилань на надання йому права розпорядження квартирою. Зазначала, що договір оренди відповідачем було укладено 11 грудня 2017 року під час розгляду справи про розірвання шлюбу Святошинським районним судом міста Києва, та було встановлено, що подружні відносини між позивачем та відповідачем були припинені весною 2017 року, тому суд помилково взяв до уваги твердження відповідача про те, що кошти ним витрачалися в інтересах сім`ї. Вказувала, що твердження суду першої інстанції про допит свідка, який насправді не відбувся є фальсифікацією справи. А також зазначала, що у відповідача був відсутній дозвіл органу опіки та піклування на укладення договору оренди квартири АДРЕСА_1 (а.с. 115-129).

09 вересня 2020 року судом отримано письмові пояснення від третьої особи - ОСОБА_5 , в яких він зазначив, що 11 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 . На підтвердження права власності на квартиру відповідач надав копію Свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві держадміністрації від 20 жовтня 2008 року, де він був зазначений співвласником даної квартири. Після підписання вищевказаного договору оренди передав особисто відповідачу кошти за перший та останній місяці у сумі 18 200,00 грн., що підтверджується особистим підписом відповідача у додатку до договору оренди № 3 «Записи по розрахунках по орендній платі». У подальшому кожного місяця по червень 2019 року включно сплачував кошти на зальну суму 176 500,00 грн., на підтвердження факту отримання коштів відповідач ставив особистий підпис. Про те, що відповідач не є власником квартири, він дізнався від позивача, яка надала оригінал Свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві держадміністрації від 20 жовтня 2008 року, тому вважає, що відповідач ввів його в оману. Зазначав, що суд першої інстанції задовольнив клопотання про виклик його як свідка, проте, повідомлений про розгляд справи та допитаний не був, хоча у рішенні зазначено, що був допитаний. Вважає, що судом були порушені його процесуальні права та позбавлено права на доступ до правосуддя. Проте, заява ОСОБА_5 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 або апеляційна скарга від ОСОБА_5 на рішення районного суду до суду не надходили (а.с. 140-142).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 липня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва було розірвано (а.с. 14).

У шлюбі народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10, 12).

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 2008 року, виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 та членам його сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних долях. Квартиру приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 16).

На підставі договору дарування частини квартири від 26 листопада 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г., зареєстрованого в реєстрі № 5-590, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 подарували 3/6 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17, 18).

З інформаційної довідки від 03 вересня 2019 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за: 3/6 частини за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях; 3/6 частини за ОСОБА_3 на підставі договору дарування (а.с. 25).

29 серпня 2017 року ОСОБА_1 видала ОСОБА_4 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриленко А.М., за якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником в усіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування з усіх питань, що стосуються розпорядження її ( ОСОБА_1 ) нерухомим майном, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось з правом укладання всіх дозволених законом угод, у тому числі, купувати, обміняти, продавати, передавати в оренду (найм), визначати в усіх випадках строки та інші умови на свій розсуд, проводити розрахунки по укладених угодах, отримувати належне їй майно, гроші та інші грошові виплати, сплачувати від імені ОСОБА_1 рахунки, платежі, податки, розписуватись за неї, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана без права передоручення строком на три роки і дійсна до 29 серпня 2020 року (а.с. 99-100).

Згідно копії договору найму (оренди) квартири нерухомого майна від 11 грудня 2017 року відповідач ОСОБА_4 надав в оренду ОСОБА_5 житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 3.1. договору плата за оренду квартири здійснюється кожного місяця у розмірі 9 100,00 грн., про що було складено акт прийому передачі житлового приміщення від 11 грудня 2017 року (а.с. 19-23).

Про передачу коштів за оренду зазначеної квартири за листопад 2017 року та листопад 2018 року зазначено в додатку до договору від 11 грудня 2017 року «Записи по розрахунках по орендній платі» (а.с. 24, 148).

Позивачем до позову було долучено також копію розписки, де зазначені дати оплати по 9 100,00 грн. наймачем коштів ОСОБА_4 за користування вказаною квартирою за період часу з січня 2018 року по травень 2019 року (а.с. 24, 150).

03 червня 2019 року рішенням Святошинського районного суду міста Києва шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було розірвано (а.с. 14).

10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » у зв`язку з укладенням нового шлюбу (а.с. 55, 56).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14, постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 668/7704/15-ц та від 19 червня 2019 року у справі № 643/822/17 (провадження № 61-21998св18).

Сторони по справі в суді першої інстанції не заперечували дійсність та існування договору найму (оренди) квартири від 11 грудня 2017 року, отримання за цим договором орендної плати відповідачем ОСОБА_4 за період, який зазначений позивачкою у позовній заяві тобто з 11 грудня 2017 року до 15 червня 2019 року (а.с. 2-7, 80-82).

При цьому, позивачкою ОСОБА_1 до суду не надано доказів відкликання (скасування) виданої нею і нотаріально посвідченої довіреності Созонович В.М., строк дії якої сплив лише 29 серпня 2020 року.

Суд апеляційної інстанції забезпечив право апелянта надати докази на спростування вищевказаних висновків, проте таких до суду не надано і судом не встановлено, тому, колегія суддів відхилила доводи апелянта з посиланням на порушення ст. 179 ЦПК України.

Зазначення в договорі оренди від 11 грудня 2017 року орендодавцем ОСОБА_4 не спростовує наявності договірних правовідносин між сторонами, оскільки під час передачі в оренду квартири, яка належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та неповнолітнім дітям сторін - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 діяв як батько неповнолітніх та мав нотаріально посвідчену довіреність позивачки на передачу в оренду належного їй майна з правом отримання орендної плати за позивачку. Посилання позивачки ОСОБА_1 на укладення цього договору за відсутності дозволу органу опіки та піклування не є предметом позову у цій справі. При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що предметом і підставою заявленого позову позивачка зазначила стягнення з відповідача грошей отриманих останнім безпідставно (ст. 1212 ЦК України) як орендної плати саме на підставі вищевказаного договору оренди від 11 грудня 2017 року.

Встановивши, що обставини справи свідчать про наявність ознак договірних правовідносин між позивачкою та відповідачем на виконання певних дій (доручення та оренди (найму)), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Разом з тим позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду на загальних підставах з позовом відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами.

Поряд з цим, обґрунтованими є доводи апелянта про невідповідність висновків мотивувальної частини оскаржуваного рішення районного суду обставинам справи, зокрема, що надана копія розписки не доводить, що саме відповідач отримував кошти, оскільки відповідач отримання коштів не заперечував і посилався на те, що отримані за договором оренди гроші витратив на потреби сім'ї. Крім того, слід виключити із мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання районного суду на те, що третю особу ОСОБА_5 було допитано в якості свідка, оскільки такі посилання не знайшли підтвердження протоколом судового засідання складеного районним судом (а.с. 59-61, 72, 102, 107).

Проте вищезазначені помилкові висновки районного суду не вплинули на правильність вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Отже, судове рішення з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно змінити шляхом виключення помилкових висновків із мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати мають бути віднесені на її рахунок.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року - змінити, виключити з його мотивувальної частини посилання, що надана копія розписки не доводить, що саме відповідач отримував кошти і що третю особу ОСОБА_5 було допитано в якості свідка.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова