ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6297/20 Справа № 216/5591/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи:

позивачі:- ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач- ОСОБА_3 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріаламиапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу, який в подальшому уточнили.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 11.05.2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була досягнута домовленість щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлової будівлі кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення зобов`язання, позивачами в рівних частинах було передано відповідачу грошові кошти на загальну суму 34 800,00 грн.

На підтвердження вищевказаної домовленості та отримання грошових коштів ОСОБА_3 видала позивачам відповідну розписку, де власноруч поставила свій підпис та згідно з якою відповідач отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 17 400,00 грн, а від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1500,00 доларів США, що на день виплати було еквівалентно 17 400,00 грн (за курсом НБУ станом на 11.05.2014 року: 1 долар США 11.60 грн).

Згідно з вищевказаної розписки, відповідач зобов`язувалась укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна кафе при отриманні витягу із Земельного кадастру у червні 2014 року або продовжити дію розписки за спільною згодою сторін на наступний місяць, та у випадку не виконання зазначених умов повернути вищевказану суму 01.07.2014 або продовжити дію розписки за згодою сторін.

На сьогоднішній день відповідач свій обов`язок так і не виконала, більш того відмовляється від виконання будь-яких зобов`язань, в тому числі і повернути кошти.

Позивачі звернулися до суду за захистом своїх порушених прав та просили: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аванс у розмірі 17400,00 грн, який було передано ОСОБА_3 згідно з розписки від 11 травня 2014 року відповідно до змісту якої відповідач отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 17 400,00 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аванс у розмірі 1500,00 доларів, що в гривневому еквіваленті становить 38 625,00, який було передано відповідачу згідно з розписки від 11 травня 2014 року відповідно до змісту якої ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1500,00 доларів США, що на день виплати було еквівалентно 17 400,00 грн (за курсом НБУ станом на 11.05.2014 року: 1 долар США 11.60 грн); стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати у справі.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Діпропетровської області від 29 січня 2020 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аванс у розмірі 17400,00 грн (сімнадцять тисяч чотириста гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аванс у розмірі 1500,00 доларів США (одна тисяча п`ятсот доларів США 00 центів), що в гривневому еквіваленті становить 38 625,00 грн. (тридцять вісім тисяч шістсот двадцять п`ять гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 560,25 грн. (п`ятсот шістдесят гривень двадцять п`ять копійок).

Відповідач ОСОБА_3 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ігнорування вимог ст.82, 89 ЦПК України, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову позивачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні їх позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не вірно застосована ст.570 ЦК України, оскільки отримані нею від позивачів за розпискою від 11.05.2014 року грошові кошти є завдатком не авансом. Відповідач вважає, що позивачі, ставлячи вимогу про повернення авансу, таким чином уникають правових наслідків порушення зобов`язання, які були забезпечені завдатком, встановлених у ст.571 ЦК України. Вказує, що вона не відмовлялась і не відмовляється від укладення договору купівлі-продажу кафе.

Також, скаржник зазначає, що судом не враховано той факт, що для укладення договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення необхідна була експертна оцінка об`єкта продажу. Наголошує на тому, що на її запит ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія» повідомила, що висновок експерта був надісланій позивачу ОСОБА_2 26.07.2014 року. По сьогоднішній день позивачі не направляли ні письмової відмови від укладення договору купівля-продажу, не відмовлялись від цього в усному порядку.

Відповідач, посилаючись на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року у справі №216/616/15-ц за позовом цих же позивачів до ОСОБА_3 про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення прямих збитків та упущеної вигоди, вказує, що передані позивачами грошові кошти виконують забезпечувальну функцію, а отже вважати їх авансом немає підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вказують, що рішення суду першої інстанції є повністю законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою, такою, що не може бути задоволена.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

21 серпня 2020 року на адресу Дніпровського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи з викликом сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року під час відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції, враховуючи предмет спору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розгляд апеляційної скарги в даній справі слід проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами (письмове провадження) (а.с.217-218), у зв`язку з чим, клопотання ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом перевірено та встановлено, що відповідно до змісту розписки від 11.05.2014 відповідач ОСОБА_3 , в рахунок подальшого продажу кафе по АДРЕСА_1 , отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 17400,00 грн, та від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1500,00 доларів США, що на день виплати було еквівалентно 17400,00 грн (за курсом НБУ станом на 11.05.2014 року: 1 долар США 11.60 грн). Разом з цим, вона зобов`язалась укласти договір купівлі-продажу, при отриманні витягу з земельного кадастру в червні 2014 року або продовжити дії даної розписки за згодою сторін до наступного місяця. У випадку невиконання вищевказаних умов, відповідач зобов`язалась повернути грошові кошти позивачам 01.07.2014 або продовжити строк за згодою сторін. До цього часу сторони договір купівлі-продажу не уклали.

На сьогоднішній день відповідач свій обов`язок не виконала, відмовляється від виконання будь-яких зобов`язань, в тому числі і повернути позивачам кошти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивачів, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки договір купівлі-продажу кафе, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, передані позивачами відповідачеві грошові суми є авансом, який підлягає поверненню позивачам, при цьому, встановлення вини будь-кого із сторін, правового значення в даному випадку не має, та як визначальним є сам факт отримання грошових коштів, сплачених як аванс, що підтверджено в розписці про отримання грошових коштів.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не погоджується із доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Відповідно до частини першоїстатті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першоюстатті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зістаттею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.610, ч.1 ст.612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами 1, 3 ст. 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором.

Отже, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати, в даному спорі із договору купівлі-продажу нерухомого майна- кафе, укладеного між сторонами.

Судом першої інстанції було встановлено, що основний договір купівлі-продажу нерухомого майна- кафе між сторонами укладений не був, а відповідач грошові кошти отримані від позивачів їм не повернула.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу, а вони лише усно домовились укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачам грошова сума (забезпечувальний платіж) є авансом.

Отже, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що до виниклих правовідносин підлягає застосуванню норма ч.2 ст.570 ЦК України, яка встановлює презумпцію авансу, оскільки судовим розглядом було встановлено, що між сторонами по справі договір купівлі-продажу кафе, належного відповідачу, який би за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, укладений не був, у зв`язку з чим висновок суду, що передані позивачами відповідачеві грошові суми є авансом, який підлягає поверненню позивачам, при цьому, встановлення вини будь-кого із сторін, правового значення в даному випадку не має, оскільки визначальним є сам факт отримання грошових коштів, сплачених як аванс, колегія суддів вважає вірним і повністю з ним погоджується.

Наведене вище, повністю узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та в постановах Верховного Суду від 23.01.2019 № 608/2844/14-ц, від 05.02.2020 № 527/91/16-ц.

Доводи позивача про те, що передані їй позивача грошові кошти виконують забезпечувальну функцію, що означає відсутність підстав вважати ці грошові кошти авансом, що встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2016 року у справі №216/616/15-ц та підтверджено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.10.2016, колегія суддів вважає хибними і не погоджується з ними.

У справі, на яку посилається відповідач, позивачі порушували питання про стягнення з ОСОБА_3 на їх користь отриманих без достатніх правових підстав грошових коштів, тоді, як у цій цивільній справі вимога позивачів інша повернення суми авансу.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2015 року у справі №216/616/15-ц на яку посилається відповідач та відмовляючи позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні їх вимог до ОСОБА_3 про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави (ст.1212 ЦК України), виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу укладення у майбутньому договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, у зв`язку із чим висновки суду першої інстанції щодо отримання ОСОБА_3 грошових коштів від позивачів без достатньої правової підстави є необґрунтованими, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування положень ч.1 ст.1212 ЦК України. При цьому, суд апеляційної інстанції роз`яснив позивачам їх право на звернення до суду із позовом з інших підстав.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ під час касаційного перегляду справи №216/616/15-ц повністю погодився із висновками суду апеляційної інстанції, залишивши рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2016 року без змін.

Позивачі, скориставшись своїм правом у листопаді 2016 року звернулись до суду першої інстанції з новим позовом, змінивши підстави своїх вимог до ОСОБА_3 , а саме просили стягнути виплачений ними аванс в рахунок виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна кафе, який сторони домовились укласти в майбутньому, після того, як продавець ОСОБА_3 отримає витяг із Земельного кадастру. При цьому у розписці, власноруч написаній відповідачем сторони оговорили строки виконання відповідачем зобов`язання про надання позивачам витягу із Земельного кадастру червень 2014 року або продовжити дію розписки за спільною згодою сторін на наступний місяць, також оговорили наслідки не виконання зазначених умов повернення отриманих відповідачем від позивачів грошових коштів в строк 01.07.2014 або продовжити дію розписки за згодою сторін.

Отже, враховуючи, що сторони не уклали договір купівлі-продажу кафе, у відповідача ОСОБА_3 відсутні правові підстави для набуття грошових коштів, переданих їй позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рахунок виконання договору купівлі-продажу, який вони домовилися укласти у майбутньому.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Оскільки судове рішення залишається без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 01 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: