Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 467/134/18

провадження № 61-5874св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» (далі - ТОВ «Агрофірма «Вісла») про визнання договору оренди землі припиненим, визнання додаткового договору недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 8,89 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

Після розпаювання земельна ділянка оброблялася колгоспом «Жовтневі сходи», а в подальшому на підставі усної домовленості земельну ділянку стало обробляти ТОВ «Агрофірма «Вісла». Однією з умов домовленості було те, що на його вимогу, відповідач після збору урожаю має негайно повернути земельну ділянку. У 2016 році він звернувся до відповідача з вимогою про повернення земельної ділянки, проте відповідач відмовив у її задоволенні, посилаючись на укладений між ними договір оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2006 року та додатковий договір до нього, яким термін дії договору було збільшено до 15 років.

На підтвердження зазначеного йому були надані фотокопії договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року, зареєстрованого Миколаївською регіональною філією 16 січня 2008 року за № 17 та додаткового договору

від 07 жовтня 2007 року № 454, зареєстрованого в Арбузинському районному відділі регіональної філії № 5 Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Державного комітету України по земельних ресурсах (далі ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельних ресурсах)

21 листопада 2007 року за № 06.

У подальшому стало відомо про існування також додаткового договору

від 18 серпня 2008 року № 365 до договору оренди землі від 20 жовтня

2006 року, яким строк оренди земельної ділянки визначено у 25 років.

Посилаючись на те, що договір оренди землі від 20 жовтня 2006 року є припиненим, оскільки термін його дії сплив 16 січня 2018 року, а додатковий договір до нього від 18 серпня 2008 року він не підписував, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати недійсним додатковий договір від 18 серпня 2008 року № 365 до договору оренди землі від 29 травня 2006 року № 454, та визнати припиненим договір оренди землі від 20 жовтня 2006 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний додатковий договір оренди землі від імені позивача підписаний іншою особою, а отже укладений за відсутності його волевиявлення, що свідчить про наявність підстав для визнання цього договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Проте, оскільки позивачеві з 04 грудня 2013 року було відомо про факт укладення та реєстрації оспорюваного ним договору оренди землі, а отже, починаючи з 04 грудня 2013 року, він мав можливість та зобов`язаний був довідатись про порушення його майнових прав, суд дійшов до висновку, що позивач звернувся з позовом поза межами строку звернення до суду за захистом порушеного права, що є самостійно підставою для відмови в задоволенні позову. Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним додаткового договору від 18 серпня 2008 року не підлягають задоволенню, строк дії договору оренди землі не закінчився, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору оренди землі

від 20 жовтня 2006 року припиненим.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено, рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним додатковий договір від 18 серпня 2008 року № 365 до договору оренди землі від 29 травня 2006 року № 454, укладений між

ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Вісла», зареєстрований 15 вересня 2008 року Миколаївською регіональною філією № 5 ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельним ресурсам за № 90.

Визнано припиненим договір оренди землі, укладений 20 жовтня 2006 року, між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Вісла», зареєстрований 16 січня 2008 року Миколаївською регіональною філією № 5 ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельним ресурсам у книзі державної реєстрації договорів оренди за № 17.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання додаткового договору недійсним у зв`язку зі спливом позовної давності, суд першої інстанції не звернув увагу, що зміст акта підтвердження особи орендодавця по договору оренди земельної ділянки від 04 грудня 2013 року не містить інформації щодо дати укладення та умов оспорюваного додаткового договору оренди земельної ділянки від 18 серпня 2008 року. Сам по собі факт зазначення в цьому акті строку оренди землі у 25 років, не може свідчити про те, що ОСОБА_1 саме в день складання зазначеного акта довідався або міг довідатися про порушення свого права, зокрема про укладання оспорюваного договору оренди землі. Надані представником позивача відомості про сплату ним орендної плати позивачеві протягом 2014-2016 років також не можуть свідчити про обізнаність позивача про додатковий договір від 18 серпня 2008 року, оскільки на той час земельна ділянка продовжувала перебувати в користуванні відповідача. Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач дізнався про оспорюваний ним договір від 18 серпня 2008 року лише 02 березня

2018 року, коли представник відповідача надав суду копію цього договору, а тому саме з цієї дати слід відраховувати початок перебігу позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання додаткового договору недійсним. Оскільки договір оренди землі від 20 жовтня 2006 року був зареєстрований Миколаївською регіональною філією № 5 ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельних ресурсах 16 січня 2008 року за № 7, саме з цієї дати він набрав чинності та розпочався відлік строку його дії. З огляду на те, що строк дії договору оренди від 20 жовтня 2006 року складає 10 років, апеляційний суд дійшов висновку, що він припинив свою дію 17 січня 2018 року, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання зазначеного договору припиненим є обгрунтованими.

Узагальнені доводи касаційної скарги та позицій інших учасників справи

У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Агрофірма «Вісла», у якій заявник просив скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року та залишити в силі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач дізнався про існування оспорюваного додаткового договору від 18 серпня 2008 року лише в березні 2018 року, оскільки суд не взяв до уваги акт підтвердження особи орендодавця від 04 грудня 2013 року, в якому зазначено, що договір оренди землі, зареєстрований 16 січня 2008 року за № 7, укладено на 25 років. Підписуючи зазначений акт ОСОБА_1 підтвердив свою обізнаність про наявність додаткового договору оренди від 18 серпня 2008 року, а отже початок відліку позовної давності необхідно відраховувати саме з 04 грудня 2013 року. Позивач не довів, що він не міг дізнатися про порушення свого права раніше, оскільки земельна ділянка використовується заявником за призначенням з 2014 року, за користування якої позивач отримував орендну плату відповідно до умов договору. Обов`язок позивача довести, що він не міг довідатися про порушення свого права, випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 81 ЦПК України, тоді як відповідач повинен довести лише, що інформацію про порушення свого права позивач міг отримати раніше (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах

від 16 листопаді 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, а також правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 лютого2018 року у справі 144/1292/15-ц, від 16 січня

2018 року у справі №397/1402/15-ц).

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів а порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України, у редакції на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, у редакції на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 8,89 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

20 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Вісла» укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка 8,89 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, строк дії договору 10 років. Договір зареєстрований Миколаївською регіональною філією № 5 ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельних ресурсах 16 січня 2008 року за № 7.

Відповідно до пункту 37 договору оренди землі дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Пунктом 43 договору оренди землі передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

18 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Вісла» укладено додатковий договір № 365 до договору оренди землі від 29 травня 2006 року

№ 454, відповідно до якого, строк дії договору оренди землі збільшено до

25 років. Зазначений договір зареєстрований Миколаївською регіональною філією № 5 ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельних ресурсах 15 вересня 2008 року.

Судами визнана належність даного додаткового договору до спірного договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року, що зареєстрований 16 січня 2008 року.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30 липня 2018 року

№ 18-571-572-573, підпис на другому та третьому примірниках додаткового договору від 18 серпня 2008 року № 365 до договору оренди землі від 29 травня 2006 року № 454 виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.Підпис в акті підтвердження особи орендодавця по договору оренди земельної ділянки

від 04 грудня 2013 року виконано особисто ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, підпис є невід`ємним елементом письмової форми договору, його наявність підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечує їх ідентифікацію.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі, а відповідно до статті 18 цього Закону набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, зокрема у разі закінчення строку, на який його було укладено.

За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом з тим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Крім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі

№ 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

У справі, що переглядається у касаційному порядку, ОСОБА_1 звернувся з вимогою про визнання недійсним додаткового договору від 18 серпня 2008 року до договору оренди землі, посилаючись на те, що він його не підписував та не погоджував його умови, а отже відповідач безпідставно відмовляє йому в поверненні земельної ділянки.

Покладаючись на висновок судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30 липня 2018 року

№ 18-571-572-573, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що спірний додатковий договір ОСОБА_1 не підписував, а отже істотних його умов не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі

№ 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 22 квітня

2015 року у справі № 6-48цс15, про те, що спірний договір, який укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою, тобто укладений без волевиявлення позивача, підлягає визнанню недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, вказала, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Урахувавши наведене та установивши, що договір оренди землі від 20 жовтня 2006 року, строк дії якого складав 10 років, було зареєстровано Миколаївською регіональною філією № 5 ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельних ресурсах 16 січня 2008 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що 17 січня 2018 року строк дії договору оренди землі закінчився, а тому він є припиненим, що відповідає визначеному статтею 16 ЦК України способу захисту.

Беручи до уваги підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача за відсутності установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, зважаючи на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 листопада 2018 року у справі

№ 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі

№ 487/10132/14-ц, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця земельних ділянок.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 обрав неефективний спосіб захисту, а тому його позовні вимоги про визнання недійсним додаткового договору від 18 серпня 2008 року до договору оренди землі не підлягають задоволенню. Відмова у задоволенні позову у зв`язку з обранням неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій неправильно вирішили спір в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання додаткового договорунедійсним, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов до висновку про необхідність скасування у цій частині рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року, з ухваленням у зазначеній частині нового судового рішення про відмову у їх задоволенні.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини першої вказаної статті).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на висновок касаційного суду щодо вирішення касаційної скарги по суті, здійснений судами попередніх інстанцій розподіл судових витрат підлягає зміні шляхом покладення судових витрат (судовий збір, витрати пов`язані з проведенням експертизи, витрати на професійну правничу допомогу), понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (одна вимога немайнового характеру - визнання договору оренди припиненим, що складає 50 процентів від загальної кількості заявлених позовних вимог), а тому відповідач має відшкодувати позивачеві витрати по сплаті судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі

1 762,00 грн (704,80 грн + 1 057,20 грн), а також 5 125,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, загалом - 6 887,00 грн, а позивач повернути відповідачеві, сплачений ним за подання касаційної скарги судовий збір у розмірі 1 409,60 грн (2 819,20 / 2) та 3 260,40 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, загалом - 4 670,00 грн. Таким чином, у порядку взаємозаліку з ТОВ «Агрофірма «Вісла» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 217,00 грн на відшкодування судових витрат.

В іншій частині рішення апеляційного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого

2019 року, в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним додаткового договору до договору оренди землі, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» про визнання недійсним додаткового договору до договору оренди землі, відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» на користь ОСОБА_1 2 217,00 грн на відшкодування судових витрат.

В іншій частині постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого

2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. І. Усик

В. В. Яремко