У Х В А Л А

27.02.2020 року суддя Городоцького районного суду Львівської обл. Українець П.Ф., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в :

25.02.2020р. представник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася в суд з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт і заборону на вчинення будь-яких дій щодо квартири АДРЕСА_1 , позовну заяву про визнання недійсними електронних торгів з реалізації арештованого майна, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане ОСОБА_3 планує подавати у визначений законодавством строк.

Вивчивши заяву і додані матеріали, приходжу до наступного висновку.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 153 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 5 і ч. 6 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Представник ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову просить накласти арешт і заборону на вчинення будь-яких дій щодо квартири АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що новий власник ОСОБА_3 може відчужити квартиру або вчинити інші дії (укладення договору міни, кредитного договору), та що в квартирі є меблі, побутова техніка, цінні речі, документи, які можуть бути знищені, відтак невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або поновлення порушених прав, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові №6-846цс16 від 17.10.2018р.

Заява представника ОСОБА_1 не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову з покликанням на докази щодо несумлінних дій ОСОБА_3 спрямованих на відчуження зазначеної квартири чи інше, а отже, що останній таким чином намагається утруднити в майбутньому виконання судового рішення у випадку задоволення заявлених вимог.

Зазначені у заяві представником ОСОБА_1 оводи про необхідність вжиття заходів забезпечення позову грунтуються виключно на припущеннях, а відтак підстав для задоволення заяви з мотивів у ній наведених, не убачаю.

Окрім цього беру до уваги, що ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_1 , 25.02.2020р. також подала апеляційну скаргу на заочне рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26.10.2018р., в якій є вимога щодо продовження дії ухвали Городоцького районного суду Львівської області від 07.05.2018р. про заходи забезпечення позову накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

За наведеного, керуючись ст. ст. 149-153, 247, 353 ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в :

у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя П.Ф. Українець