ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/465/20

Головуючий у першій інстанції - Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1093/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без укладення шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину спільно придбаного нерухомого майна,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м. Бахмач,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 20.07.2020,

У С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без укладення шлюбу в період з лютого 2005 року по 30 серпня 2019 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину спільно придбаного домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів судові витрати.

Позов мотивовано тим, що з лютого 2005 року по 30 серпня 2019 року вона та ОСОБА_4 проживали разом однією сім`єю без укладення шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, вона здійснила його поховання та понесла на це відповідні витрати. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшов будинок АДРЕСА_1 , який юридично оформлений на спадкодавця. Факт спільного проживання підтверджується письмовими доказами, а також показаннями свідків. В отриманні свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом відмовлено, оскільки наявні інші спадкоємці - відповідачі у справі, які, як дочки померлого, є спадкоємцями першої черги. Вважає, що прийняття спадщини відповідачами та державна реєстрація спадкових прав на спірне нерухоме майно призведе до порушення її права на частку у спільній сумісній власності, набутій під час спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю без укладення шлюбу.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість і як на таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржниця вказує, що підтверджуючими документами щодо обставин позову є акт обстеження умов проживання від 24.10.2016, особиста заява-згода ОСОБА_4 від 24.10.2016, розпорядження голови Бахмацької РДА від 24.10.2016 №730. Також судом безпідставно не взято до уваги в якості належних доказів письмові акти, складені сусідами щодо підтвердження факту спільного проживання та ведення нею спільного господарства з ОСОБА_5 . Скаржниця понесла всі витрати на поховання ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного РАЦС громадян про смерть для отримання допомоги на поховання №0 від 02.09.2019 та товарними чеками з церкви, магазину ритуальних послуг та кафе, де відбувся поминальний обід.

Також скаржниця зазначає, що відповідачі не допомагали покійному батьку ОСОБА_4 , не підтримували родинних стосунків, не провідували його в лікарні, проте неодноразово приїзджали в гості.

Судом безпідставно не було викликано та допитано в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а показання тих свідків, які прибули в судове засідання, викладені поверхнево.

Також скаржниця звертає увагу, що в 2014 році в спірному будинку проводився ремонт, реконструкція, що підтверджується товарними чеками на придбання відповідних матеріалів, окремі товарні чеки оформлені на ім`я позивачки, інші на ОСОБА_4 із зазначенням номерів мобільних телефонів.

Скаржниця вважає, що за період спільного проживання та ведення спільного господарювання з ОСОБА_4 однією сім`єю без укладення шлюбу вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, а тому її позовні вимоги підлягають задоволенню.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, стягнути на їх користь витрати на оплату правової допомоги в сумі 9000 грн, посилаючись на те, що позивачкою не надано належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог. Жодних доказів, які б доводили факт набуття майна спільною працею чи вказували на джерело коштів, за які придбано спірний будинок, позивачка не надала та не вказала в позовній заяві. Немає даних про її доходи, про доходи померлого ОСОБА_4 . Крім того, у справі знаходиться договір купівлі-продажу спірного будинку та нотаріально завірена заява покійного ОСОБА_4 , де він підтверджує, що у фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Вказане повністю спростовує доводи апеляційної скарги. Щодо свідків, які були вказані в позові, але не були допитані, то позивачка привела інших свідків, а на допиті зазначених в позові не наполягала.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази, в порівнянні з наданими відповідачами доказами, не можуть підтвердити позовні вимоги, при цьому доведеність обставин про віднесення спірного будинку до спільної власності позивача з померлим не залежить від кількості свідків, показання яких спростовуються письмовими доказами. Оскільки факт, який просить встановити позивач не доведений, наслідком є і відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірну частину майна.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до частин другої, четвертої ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення ст.74 СК України.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25.12.2013 у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту, доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Встановлено, що гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Конотоп Сумської області, що був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 ), помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.10).

Після його смерті відкрилася спадщина, а саме: на будинок АДРЕСА_1 , власником якого був померлий ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.18).

Відповідно до повідомлення Бахмацької районної державної нотаріальної контори від 17.04.2020 №276/01-16, спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_4 відкрита 24.09.2019 за №416/2019 за заявами про прийняття спадщини ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . У справі заповіту немає. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.48).

06.03.2020 Бахмацькою районною державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 надіслано відповідь на її заяву про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , згідно з якою нотаріус не має підстав видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на будь-яке спадкове майно, в т.ч. на житловий будинок в АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не надано документального підтвердження факту родинного зв`язку з померлим та рішення суду про надання їй права спадкувати нарівні зі спадкоємцями першої черги, а тому у відповідності зі ст. 1268,1269 ЦК України вона не вважається спадкоємцем, яка прийняла спадщину (а. с. 22).

Звертаючись з цим позовом, на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_4 в період з лютого 2005 року по 30.08.2019, позивач надала акт обстеження умов проживання від 24.10.2016, особисту заяву-згоду ОСОБА_4 від 24.10.2016, розпорядження голови Бахмацької РДА від 24.10.2016 №730, заявила про допит свідків.

Суд першої інстанції вірно встановив, що зазначені вище письмові докази (акт обстеження умов проживання від 24.10.2016, особиста заява-згода ОСОБА_4 від 24.10.2016, розпорядження голови Бахмацької РДА від 24.10.2016 №730), не є належними та допустимими доказами підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки вказані в них факти мали місце починаючи з 2016 року.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач зазначила, що з 1990 року зареєстрована у власній квартирі АДРЕСА_3 (а.с.8), проте з часу придбання спірного будинку проживала в ньому разом з онукою, при цьому на належну їй квартиру оформлювала державну субсидію, зазначаючи в заявах тільки себе та онуку. Субсидію на спірний будинок оформлював й ОСОБА_4 , зазначаючи в заявах, щодо проживаючих в будинку, тільки себе.

Не приймаючи надані позивачкою докази на підтвердження факту спільного придбання спірного домоволодіння, суд першої інстанції послався на договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 від 18.02.2014, укладеного між продавцем ОСОБА_12 та покупцем ОСОБА_4 , що зареєстрований в реєстрі за №259, відповідно до якого покупець довів до відома продавця, що він розлучений, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються на придбання житлового будинку за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю житлового будинку, у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України, відсутні (а.с.88-90). Зазначене підтверджується і підписаною власноруч ОСОБА_4 заявою, яка передувала укладенню вищевказаного договору та яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Дорошенко Н.В. (а.с.91).

Ґрунтовними є заперечення відповідачів щодо придбання спірного будинку 18.02.2014 їх батьком за рахунок коштів, що були отримані від продажу 11.12.2013 успадкованого батьківського будинку. На підтвердження цього була надана копія відповідного договору (а.с.68).

Будь-яких доказів на підтвердження спільного проживання позивача разом з ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 з лютого 2005 року по 30.08.2019 матеріали справи не містять.

Крім того, місцем реєстрації позивачки є АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорту на ім`я ОСОБА_1 (а.с.6-8). Відомості щодо медичного обслуговування за спірною адресою, спільного відпочинку, ведення спільного господарства тощо на підтвердження спільного проживання спадкодавця та позивачки, останньою не надано.

Посилання скаржниці на проведення ремонту в будинку в 2014 році, його реконструкцію, що, як зазначено в апеляційній скарзі, підтверджується товарними чеками на придбання відповідних матеріалів, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки судом першої інстанції ці документи не досліджувалися.

Позивачем не доведено, що вона та ОСОБА_4 у вказаний в позові період вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім показів свідків, що були допитані за клопотанням позивачки - не надано. На допиті інших свідків (окрім ОСОБА_7 , який був допитаний 02.06.2020 (а.с.80)), які були вказані в позовній заяві, позивач та її представник не наполягали, через зайнятість цих осіб, замінивши їх свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (аудіо запис судового засідання від 14.07.2020), що спростовує з цього приводу доводи скаржниці про ігнорування судом виклику та допиту свідків. Суд надав належну критичну оцінку показанням свідків, що були допитані за клопотанням сторони позивача. Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги щодо не виклику та не допиту свідків, що були зазначені в позовній заяві, є безґрунтовними.

Здійснення позивачем заходів щодо поховання померлого ОСОБА_4 також не може свідчити про беззаперечне проживання їх однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з лютого 2005 року.

Факт проживання ОСОБА_1 та її онуки в спірному будинку саме по собі, без доведення факту ведення спільного господарства з померлим ОСОБА_4 , наявності спільного з ним бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між позивачкою та ОСОБА_4 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Надані позивачкою акт обстеження умов проживання від 24.10.2016, особиста заява-згода ОСОБА_4 від 24.10.2016, розпорядження голови Бахмацької РДА від 24.10.2016 №730 підтверджують лише події, які мали місце в жовтні 2016 року і які пов`язані з опікунством позивача над малолітньою дитиною.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю позивачки та померлого ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, та з цих підстав правильно відмовив у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі поставили питання про стягнення з позивача на їх користь витрат на правничу допомогу в сумі 9000 грн.

При розгляді даного питання суд виходить з приписів ст.141 ЦПК України та правового висновку, що висловлений 27.06.2018 Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 826/1216/16.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В суді першої інстанції до відзиву на позовну заяву був наданий договір від 14.05.2020 про надання юридичних послуг адвокатом Кондратенком М.І. Відповідно до п.2.1. договору, «клієнт» здійснює повну попередню оплату послуг «адвоката» у окремо обумовленому розмірі. У відзиві містилося клопотання про стягнення з ОСОБА_1 витрат на оплату правової допомоги в сумі 9000 грн (а.с.62). Питання розподілу судових витрат в суді першої інстанції не розглядалося.

До відзиву на апеляційну скаргу відповідачами була надана довідка за підписом адвоката Кондратенка М.І. про отримання від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01.09.2020 за надання юридичної (правничої) допомоги 9000 грн, акт прийому-передачі послуг станом на 01.09.2020 юридичних послуг та розрахунок витрат за юридичну допомогу відповідачам, що складається з консультації клієнта по справі - 1000 грн, вивчення документів по справі - 1500 грн, написання заперечень на позов - 1000 грн, заперечень на апеляційну скаргу - 1500 грн та участь у судовому засіданні - 4000 грн. Всього - 9000 грн.

З наданих документів вбачається, що частина тих витрат, які заявлені до відшкодування віднесена до провадження справи у суді першої інстанції, що не може вирішуватися на стадії апеляційного перегляду. Стосовно відшкодування витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції, то ці вимоги не можуть бути задоволені з огляду на відсутність належно оформленого фінансового документу, що свідчить про понесені витрати. Надана суду довідка за підписом адвоката Кондратенкоа М.І. про отримання від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01.09.2020 за надання юридичної (правничої) допомоги 9000 грн фінансовим документом не є.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови суду складений 16.09.2020.