Провадження № 22-ц/801/223/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 рокуСправа № 127/23156/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Якименко М.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач: Релігійна організація Релігійна громада Спасо-Преображенського кафедрального собору м. Вінниці Православної Церкви України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації Релігійна громада Спасо-Преображенського кафедрального собору м. Вінниці Православної Церкви України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, про визнання недійними рішень Парафіяльних зборів від 18.12.2018 та від 06.02.2019, визнання недійсними змін до статуту релігійної організації, та за позовом ОСОБА_2 до Релігійної організації Релігійна громада Спасо-Преображенського кафедрального собору м. Вінниці Православної Церкви України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, про визнання недійними рішень Парафіяльних зборів від 16.12.2018, від 18.12.2018 та від 06.02.2019, визнання недійсними змін до статуту релігійної організації, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Тишківського Сергія Леонідовича та представника позивача ОСОБА_2 адвоката Колінько Ірини Вікторівни на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року, постановлену в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Венгрин О.О., дата виготовлення повного тексту невідома,

встановив:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала вказана вище цивільна справа.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження, суд першої інстанції виходив з того, що суди не уповноважені вирішувати питання, пов`язані зі зміною канонічної підлеглості релігійної організації, затвердженої рішенням загальних зборів релігійної громади, про зміни у складі Парафіяльних зборів релігійної громади, оскільки держава в особі суду не має права втручатися у внутрішню діяльність релігійних організацій, тобто юрисдикція суду не може бути поширена на спірні правовідносини.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тишківський С.Л. та представник позивача ОСОБА_2 адвокат Колінько І.В. подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просять оскаржувану ухвалу суду скасувати, справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Вінницьким апеляційним судом за поданими апеляційними скаргами відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду.

Представник відповідача Релігійна організація «Релігійна громада Спасо-Преображенського кафедрального собору м. Вінниці Православної Церкви України» - адвокат Карнаухов А.Л. у відзиві посилається на безпідставність скарги, яка на його думку, не ґрунтується на законодавстві. Натомість оскаржувана судова ухвала є законною, обґрунтованою, такою, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права України, судовій практиці Європейського суду з прав людини.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, начальник Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації Салецький І.О. у відзиві зазначає, що позов у цій справі ґрунтується на нормах канонічного права. Церква відокремлена від держави, тому позов має вирішуватися церковними судами. Держава в особі суду не може втручатися у внутрішню діяльність самокерованої релігійної громади, вирішувати питання, пов`язані зі зміною канонічної, церковної та духовної підлеглості релігійної громади, що урегульовані загальними зборами релігійної громади та затверджені рішенням загальних зборів членів цієї релігійної громади, а тому вважає, що суд вірно закрив провадження у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг представників позивачів, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, пославшись на норми статті 35 Конституції України, Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», рішення Європейського суду з прав людини від 14 червня 2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України», дійшов висновку про те, що суди не уповноважені вирішувати питання, пов`язані зі зміною канонічної підлеглості релігійної організації, затвердженої рішенням загальних зборів релігійної громади, про внесення змін до статуту релігійної організації тощо, які стосуються внутрішньої діяльності такої релігійної організації, оскільки держава в особі суду не вправі втручатися у внутрішню діяльність релігійних організацій. Заявлені позовні вимоги не можуть бути предметом розгляду судами будь-якої юрисдикції.

Рішення суду першої інстанції, викладене в ухвалі від 27 листопада 2019 року, не відповідає цим вимогам.

Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що церква (релiгiйнi органiзацiї) в Українi відокремлена вiд держави.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Частиною другою цієї статті передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У визначених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Стаття 55 Конституції України декларує захист судом прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Ураховуючи вищенаведені положення чинного законодавства України, рішення, які були прийняті загальними зборами релігійної громади, належать до рішень, які були прийняті всередині цієї громади (релігійної організації) її членами, спрямовані на реалізацію цивільних прав, свобод та інтересів цих членів релігійної громади, а також спрямовані на забезпечення діяльності релігійної громади з метою задоволення інтересів членів релігійної громади.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 916/2086/19 ( провадження № 12-196гс19 ) дійшла висновку, що правовідносини, які стосуються питань участі особи у створенні та діяльності релігійної громади є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, слід визначати відповідно до частини двадцять першої статті 14, частини другої статті 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 598/ 157/15-ц ( провадження № 61-31628сво18 ), зазначивши, що віднесення вирішення такого спору відповідній релігійній організації, а не судом буде суперечити чинному законодавству. Тобто позовні вимоги про визнання недійсними рішень за протоколами загальних зборів релігійної організації та, як наслідок, визнання недійсним відповідного статуту підлягають розгляду в суді.

За таких обставин, ураховуючи позовні вимоги у цій цивільній справі, правильним буде висновок про віднесення вирішення цього спору до компетенції суду.

Зважаючи на викладене, постановлене судом першої інстанції судове рішення колегія суддів вважає передчасним, а доводи апеляційної скарги - обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки суд першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права при вирішенні питання про закриття провадження у справі, то в силу вимог п. 4 ст. 379 ЦПК України подані апеляційні скарги підлягають до задоволення, а оскаржувана ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року підлягає скасуванню з направленням даної справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись нормами статей 353, 367, 368, 374, 379, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката Колінько Ірини Вікторівни задоволити.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тишківського Сергія Леонідовича задоволити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року про закриття провадження у справі скасувати, справу направити в суд першої інстанції (Вінницький міський суд Вінницької області) для продовження розгляду.

Стягнути з Релігійної організації Релігійна громада Спасо-Преображенського кафедрального собору м. Вінниці Православної Церкви України на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 384,20 грн.

Стягнути з Релігійної організації Релігійна громада Спасо-Преображенського кафедрального собору м. Вінниці Православної Церкви України на користь позивача ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 384,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

М.М. Якименко