Справа № 438/629/20 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1885/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар: Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 438/629/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 27 травня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з заявою в якій просить видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на неї обов`язків:

-заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців;

-заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 500 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців.

-заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців.

-заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців.

На обґрунтування вимог заявник посилається на те, що вона ОСОБА_1 проживає у у буд. АДРЕСА_1 . Заінтересована особа, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є її донькою та проживає разом зі нею.

Заявник потерпає від домашнього насильства з сторони доньки вже протягом кількох років. Вона ображає її нецензурними словами, словесно погрожує побиттям, виганяє з дому. Оскільки донька ніде не працює і весь час перебуває з нею, крики і погрози з її сторони стали звичним та буденним явищем. Заявник неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів, проте це не дало жодного результату і донька не змінила своєї поведінки, їй неодноразово виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, що свідчить про систематичність його вчинення. ОСОБА_2 вчиняє насильство протягом тривалого часу, не зважає на заходи вжиті представниками структурних підрозділів, відповідальних за реалізацію державної політики щодо попередження насильства в сім`ї, а профілактичні бесіди щодо недопущення в подальшому вчинення домашнього насильства не дають жодного результату. Вона і надалі погрожує ОСОБА_1 розправою та впевнена у своїй безкарності. Її агресія щоразу посилюється. Зважаючи на це, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_2 щодо заявника, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, і тому звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні заходи вжиті поліцією до кривдниці виявились неефективними та не захистили від насильства.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що вона неодноразово зверталась за захистом до правоохоронних органів та ОСОБА_2 неодноразово виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, що свідчить про систематичність його вчинення. Судом не враховано надані докази, а саме терміновий заборонний припис винесений ОСОБА_2 16 березня 2020 року, який відповідно до закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є спеціальним заходом протидії домашньому насильству, а також акт робочої групи з питань запобігання та протидії домашньому насильству, що також підтверджує факт вчинення домашнього насильства. Вважає, що зазначені докази в сукупності з її поясненнями свідчать про вчинення з боку ОСОБА_2 домашнього насильства відносно неї протягом тривалого часу. Ризики щодо вчинення насильства в майбутньому існують і надалі, оскільки кривдник постійно виганяє її з дому, вживає нецензурну лексику та образи. Розглядаючи справу суд не врахував висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 та від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 про те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом , виконуючим захисну та запобіжну функцію і є направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків. Враховуючи відсутність у рішенні суду оцінки наданих доказів, зокрема видачу термінового заборонного припису та акту робочої групи з протидії домашнього насильства, вважає, що рішення порушує її право на справедливий судовий захист. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким заяву задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 у відповідності до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України надала суду Відзив на апеляційну скаргу. У Відзиві стверджує, що рішення є законним, оскільки ОСОБА_1 безпідставно звинувачує її у вчиненні відносно неї протиправних дій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши обставини на які посилаються учасники справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 по відношенню до неї вчиняє домашнє насильство, а саме: ображає її нецензурними словами , словесно погрожує побиттям, виганяє з дому, у зв`язку з цим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів та інших державних структур.

28 лютого 2020 року комісією Управління праці та соціального захисту населення складений акт з`ясування обставин вчинення домашнього насильства або реальної загрози його вчинення згідно з яким члени комісії провели профілактичну бесіду з ОСОБА_2 щодо недопущення вчинення домашнього насильства (а.с.8).

З листа Бориславського відділення поліції Дрогобицького відділу поліції ГУНП у Львівській області скерованого на адресу ОСОБА_3 12 лютого 2020 року вбачається, що з приводу конфлікту вчиненого ОСОБА_2 з нею проведено профілактичну бесіду щодо недопущення нею вчинення подібних дій в подальшому та попереджено про кримінальну та адміністративну відповідальність за вчинення порушень (а.с.9)

16 березня 2020 року поліцейським Скобара М.Я. згідно з ст.25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» винесено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_2 , яка вчиняє конфлікти стосовно ОСОБА_1 та виганяє її з помешкання та заборонено кривдниці в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою протягом двох діб, а саме з 11год.20 хв.16.04.2020 року до 11год.20 хв. 18.04.2020 року (а.с.27).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надала належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність підстав для застосування обмежувального припису. Такими доказами суд вважає постанову про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з частиною першою статті 350-3 ЦПК України заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Даний Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктами 3, 4, 6, 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє

насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

З матеріалів справи встановлено, що учасники справи перебувають в родинних відносинах, зокрема доводяться один одному матір`ю та дочкою, проживають в одному будинку.

Заявник ОСОБА_1 є особою похилого віку (а.с.5), а також особою з інвалідністю ІІІ групи (а.с.16).

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру .

Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до пунктів 1,2 частини першої статі 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать , зокрема: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства (п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»)

Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статі 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів вчинення домашнього насильства у будь-якій формі та не навела обґрунтованих підстав,які свідчать про наявність ризиків вчинення ОСОБА_2 подальших дій щодо вчинення домашнього насильства.

Посилання заявника на неодноразові звернення до органів поліції, Управління праці та соціального захисту населення, міського голови за результатами яких до кривдника було застосовано один із заходів протидії домашньому насильству - терміновий заборонний припис, а також проведені профілактичні бесіди щодо недопущення домашнього насильства не можуть бути підставою для видачі обмежувального припису за даною заявою, оскільки за результатами цих звернень до кривдника вже було застосовано захід протидії домашньому насильству-терміновий заборонний припис.

Відтак за одні і ті ж самі дії до особи не може бути застосовано інший вид заходу протидії домашнього насильства, а доказів про те, що ОСОБА_2 після застосування до неї заборонного припису в подальшому вчиняла дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства судом не здобуто.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З пояснень наданих у судовому засіданні та матеріалів справи, судом встановлено, що між сторонами наявний конфлікт, однак доказів домашнього насильства у будь-якій формі заявником не надано.

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Таким чином, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення, яке відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, оскільки суд, повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, зокрема судом надано належно оцінку зібраним доказам, доводи апеляційної скарги є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 вересня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк