Справа № 464/7246/18 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/815/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:84
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Сеньків Х.І.;

позивача ОСОБА_1 і його представника

-адвоката Мацепури В.С.;

відповідачки ОСОБА_2 і її представника

-адвоката Микитишина А.В.;

адвоката Богдан З.С.

- представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Мацепури Валерія Степановича , представника ОСОБА_1 , та апеляційною скаргою ОСОБА_5 , представника ОСОБА_3 , на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Зуєвої Світлани Миколаївни, за участі третіх осіб: Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради та приватного нотаріуса Барбуляк Христини Миколаївни, в кінцевій редакції позовних вимог якого просив суд:

- скасувати рішення приватного нотаріуса Зуєвої С.М. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (в подальшому - «спірна квартира»);

- витребувати у ОСОБА_2 , як останнього набувача спірної квартири, незаконно набуті у власність допоміжні приміщення будинку АДРЕСА_1 , скасувавши рішення приватного нотаріуса Барбуляк Х.М. про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 26.01.2019 року;

- зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 привести самовільно переплановані приміщення до попереднього стану, відповідно до розмірів, зазначених у поверховому плані Львівського МБТІтаЕО станом на 2004 рік, відновити рівень підлоги в цих приміщеннях та відновити двері для входу в комору з загального коридору для забезпечення безперешкодного доступу всіх співвласників до даного приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що вищевказаний будинок складається з шести квартир, які є у власності різних осіб.

26.09.2018 року приватним нотаріусом Зуєвою С.М. за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на двокімнатну квартиру №2 цього будинку, загальною площею 113,6 кв.м, житловою площею - 46,4 кв.м., про що позивач дізнався 04.12.2018 року в ході розгляду Сихівським районним судом м. Львова цивільної справи № 464/7361/17. Підставою виникнення права власності нотаріусом вказано довідку приватного підприємства «Проектно-будівельна фірма «ІВЕР» від 23.09.2018 року та договір дарування квартири від 23.11.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дольницькою Л.М., однак у матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 відомості щодо погодження та перепланування квартири № 2 відсутні. У договорі дарування від 23.11.2001 року зазначено, що квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 56,5 кв.м., та кухні: загальна площа квартири - 88,6 кв.м.

На думку позивача, відповідачем ОСОБА_3 здійснено самовільне незаконне перепланування квартири, знесено стіну між квартирою та допоміжним приміщенням загального користування, яка відділяла кухню квартири від цього приміщення, замуровано двері з загального коридору, що унеможливлює вільний доступ інших співвласників до приміщень загального користування, як об`єкта спільної власності. Вказане підтверджує інформацією з листа Сихівської районної адміністрації від 08.10.2018 року, згідно з яким розпоряджень щодо надання дозволу на перепланування квартири №2 на виявлено. Вважає, що довідка ПП «Проектно-будівельна фірма «ІВЕР» від 23.09.2018 року не може бути підставою для реєстрації права власності і така містить неправдиві відомості щодо причин збільшення площі квартири, оскільки переплануванням чи переобміром неможливо збільшити площу квартири на 28 % від існуючої - навіть внаслідок демонтажу пічного опалення чи внутрішніх перегородок.

В подальшому приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. 26.01.2019 року зареєстровано право власності відповідачки ОСОБА_2 на спірну квартиру - на підставі договору дарування, укладеного нею з відповідачем ОСОБА_3 . Вважає дії відповідачів та рішення приватних нотаріусів про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру неправомірними (том 1, а.с. 1-4, 128-130, 177-184).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Зуєвої Світлани Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43208507 від 26.09.2018, на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101).

У задоволені решти вимог позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (том 2, а.с. 206-212).

Дане рішення оскаржили представники, як позивача, так і відповідача ОСОБА_3 .

Представник позивача просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права вважає висновок суду про те, що для задоволення віндикаційного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння необхідно залучати відповідачем нотаріуса, який посвідчив договір дарування та вчинив реєстраційну дію (том 2, а.с. 246-255).

Представник відповідача ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Стверджує, що перепланування спірної квартири здійснювалося ще її попередніми власниками на підставі дозволу МЖК при Галицькому райвиконкомі, затвердженому протоколом № 33 від 23.09.1992 року, а Актом ЛКП «Новий Львів» від 07.02.2002 року встановлено, що порушень несучих конструкцій цієї квартири та інших перепланувань на момент обстеження не виявлено, однак наведеним документам судом при ухваленні оскаржуваного рішення не дано жодної оцінки.

Звертає увагу на те, що у різних документах, які знаходяться у матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 , зазначена різна площа спірної квартири: 88,6 кв.м., 89,7 кв.м. та 87,5 кв.м., а тому вважає, що «вірна фактична площа такої квартири станом на листопад 2001 р. - 113,6 кв.м. не була вказана у документах, що надавалися для посвідчення договору купівлі-продажу від 06.10.2001 р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ».

Стверджує, що позивач та члени його сім`ї «протягом більш, як 17-ти років» не мали претензій до власників спірної квартири «у зв`язку із розміром її фактичної площі чи то переплануваннями» і що зміна площі спірної квартири «відбулась внаслідок переобладнання та перепланування квартири, що не потребує отримання документів, що дають право на виконання таких перепланувань та переобладнань».

Вважає, що позивачем не доведено того, що збільшення площі спірної квартири відбулося за рахунок допоміжних приміщень загального користування (том 2, а.с. 228-239).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів та їхніх представників на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог цих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та наступних уточнень і доповнень до неї (том 1, а.с. 1-4, 128-130, 177-184), позовна вимога про скасування рішення приватного нотаріуса Зуєвої С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру АДРЕСА_1 не обгрунтовується посиланням на жодну норму матеріального права, яка на думку позивача мала б бути правовою підставою для задоволення цієї позовної вимоги.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, часткове задоволення позовних вимог, а саме - скасування рішення приватного нотаріуса Зуєвої С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру АДРЕСА_1 , суд мотивував посиланням на статті 203 та 215 ЦК України.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7), і що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства (пункт 8).

Частиною 4 статті 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються (зокрема) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

В той же час, в оскаржуваному рішенні не зазначено, які саме вимоги, які встановлені статтею 203 ЦК України чи будь-яким іншим актом законодавства, було недодержано приватним нотаріусом 24 вересня 2018 року при прийнятті нею рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру, а також не зазначено, які саме частини статей 203 та 215 ЦК України застосував суд при задоволенні цієї позовної вимоги.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як стверджується матеріалами справи, відповідачка ОСОБА_2 стала власником спірної квартири 06 жовтня 2001 року - в результаті укладення нею договору купівлі-продажу цієї квартири з ОСОБА_6 (том 2, а.с. 156).

23 листопада 2001 року ОСОБА_2 по договору дарування квартири подарувала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_3 (том 1, а.с. 10).

Як стверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки (форма №2) і що позивач сам визнав в ході апеляційного розгляду справи, останній проживає та є зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 з листопада 1990 року, а члени його сім`ї проживають у цьому будинку з січня 1983 року (том 1, а.с. 118).

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, члени сім`ї позивача і він сам стали проживати у будинку АДРЕСА_1 задовго до „появи" у цьому будинку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В той же час, в суді апеляційної інстанції позивач так і не зміг пояснити, коли саме мало місце „самовільне захоплення допоміжних приміщень будинку відповідачами" (по його версії), однак визнав, що про таке „самовільне захоплення" йому „стало відомо" лише у 2018 році - в ході судового розгляду іншої цивільної справи за його участю, коли він і звернувся до суду з даним позовом, а відтак вважає, що строк позовної давності на звернення до суду ним не пропущено.

Самим позивачем в обгрунтування заявлених ним позовних вимог до позовної заяви було долучено технічний паспорт на спірну квартиру відповідачів АДРЕСА_1 складений 27 березня 2003 року, з якого вбачається, що вже станом щонайпізніше на 27 березня 2003 року ця квартира була площею 113,6 кв.м. (том 1, а.с. 9), однак (як вже зазначалося вище) позов про приведення цієї квартири до попереднього стану позивачем було подано до суду лише у грудні 2018 року.

Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що до перепланування квартири № 2 (яке, якщо і мало місце - поверсії позивача, то щонайпізніше до березня 2003 року) причетні відповідачі.

В той же час, в уточнених позовних вимогах міститься вимога до відповідачів про „приведення самовільно перепланованих приміщень до попереднього стану, відповідно до розмірів, зазначених у поверховому плані Львівського МБТІтаЕО станом на 2004 рік" (том 1, а.с. 184), хоча (як вже зазначалося вище) станом щонайпізніше на 27 березня 2003 року площа „самовільно перепланованих приміщень" (по версії позивача) вже становила 113,6 кв.м.

Сторонами спору визнається (не заперечується), що будинок АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності територіальної громади в особі Львівської міської ради, однак остання з позовними вимогами до власників квартири № 2 в цьому будинку (відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) не зверталася.

Інші власники та мешканці згаданого будинку не уповноважували позивача на звернення до суду з даним позовом в їхніх (як власників та мешканців будинку) інтересах.

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України позовні вимоги можуть заявлятися і такі підлягають до задоволення за умови доведеності позивачем факту порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач, проживши в будинку АДРЕСА_1 28 років (а члени його сім`ї - більше 35-ти років), лише на 29 році такого проживання „взнав" з технічної документації на будинок про „порушення його прав та законних інтересів" зі сторони відповідачів.

За вищенаведених обставин також не може прийматися до уваги твердження позивача про те, що відповідачами були „незаконно набуті у власність" саме „допоміжні приміщення будинку АДРЕСА_1 ", оскільки позивачу ніщо не перешкоджало прожити у згаданому будинку 28 років (до його звернення до суду з даним позовом) без цих „допоміжних приміщень" (по його версії) і належними та допустимими доказами ним не доведено статус цих приміщень, „як допоміжних".

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

А стаття 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» надає визначення допоміжних та нежитлових приміщень, розділяючи ці поняття.

Допоміжними є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Аналогічне визначення закріплено також у наказі Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій».

Таким чином, законом чітко розмежовані поняття „допоміжних приміщень" та поняття „інших нежитлових приміщень" в житлових будинках.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги представника позивача, останнім визнається, що позивачем подано до суду віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння (том 2, а.с. 246-255).

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Підставою для заявлення такої вимоги мають бути обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння. Позивач, заявляючи вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння, насамперед повинен представити доказ того, що він є носієм права власності на спірне майно.

Однак, як засвідчують обставини справи, такими доказами позивач не володіє, факт набуття ним права власності на спірне нерухоме майно жодними доказами не підтверджується, а відтак заявлені ним позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

З урахуванням вище наведеного оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови - про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та необгрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Мацепури Валерія Степановича, представника ОСОБА_1 , та апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представника ОСОБА_3 , частково задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 січня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Зуєвої Світлани Миколаївни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 15 жовтня 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.