Справа № 126/2-887/11
Провадження № 22-ц/801/1888/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокуСправа № 126/2-887/11м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Романюк Л.Ф. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 02 вересня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 вересня 2006 року між сторонами був зареєстрований шлюб. В період шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідач є здоровою людиною, на своєму утриманні, крім ще однієї дитини, а саме ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на якого він повинен сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року, винесеного по цивільній справі № 127/8960/17, немає.

Відповідач не є особою з інвалідністю, яка унеможливлює йому працювати. Батьки відповідача також є здоровими і не потребують сторонньої допомоги. Відповідач забезпечений житлом та має зареєстровані на його ім`я земельні ділянки з різним цільовим призначенням, які дають йому можливість отримувати додатковий дохід.

Виходячи з наведеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просила:

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 травня 2017 року і до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з 03 липня 2018 року не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дочкою повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 51 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в період часу з 06 липня 2011 року по 25 травня 2017 року в утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 брав участь в межах своїх можливостей та побажань, тобто самою позивачем визнається факт участі батька в утриманні та вихованні дітей до 26 травня 2017 року і дана обставина підтверджується сукупністю доказів, які знаходяться в матеріалах справи. В подальшому сторони не проживали разом, не вели спільного господарства, відповідач близько 6 місяців перебував в США., що унеможливлювало його участі у вихованні дочки ОСОБА_6 , дана обставина відповідачем не була спростована. Тому саме з 26 травня 2017 року у відповідача виникає обов`язок по сплаті аліментів, на утримання дочки ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 травня 2017 року і до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з 03 липня 2018 року не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дочкою повноліття.

Не погоджуючись із рішенням суду, 21 вересня 2020 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 22 червня 2020 року у справі № 126/442/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, зобов`язано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання з батьком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Таким чином, ОСОБА_2 не повинен сплачувати аліменти на користь доньки ОСОБА_4 , оскільки вона проживала разом з ним і перебувала на його утриманні.

Вказує, що розмір аліментів, який стягнув суд першої інстанції є необґрунтованим в рішенні суду, залишено поза увагою те, що відповідає є інвалідом ІІІ групи, щомісячно сплачує 1000 грн аліментів на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року, надає допомогу на утримання батьків похилого віку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ..

Суд першої інстанції також вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув аліменти на користь ОСОБА_3 на неповнолітню дочку ОСОБА_4 , тоді як в заяві про збільшення позовних вимог від 02 лютого 2018 року позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на користь малолітньої дочки ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн, але не щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття.

Не взято судом до уваги й те, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи, проведеної ТОВ «Експертно-юридична фірма «Соломон» від 03 липня 2018 року № 025/18 ОСОБА_11 , підпис від імені ОСОБА_3 , зображення якого міститься на другому аркуші технічної копії позовної заяви про стягнення аліментів від 06 липня 2011 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. Отже, в разі встановлення судом відсутності підписання позовної заяви вона підлягає залишенню без розгляду.

Зазначає, що в задоволенні позову слід було відмовити, оскільки позивач не просила суд стягувати аліменти на її користь, а безпосередньо на користь малолітньої дитини, не довела обставини проживання з дитиною і перебування її виключно на утриманні матері та ухилення батька від виконання обов`язку утримувати дитину, не довела потреби стягнення аліментів в твердій грошовій сумі 2000 грн щомісячно.

Також просить стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу в сумі 6728 грн 40 коп.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу Вінницького апеляційного суду 01 жовтня 2020 року, ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

15 жовтня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 вх. № 8953.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідачем не оспорюється рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, а тому судом апеляційної інстанції рішення суду в цій частині не перевіряється.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

24 вересня 2006 року між сторонами був зареєстрований шлюб /т. 1 а. с. 4/.

Під час шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 /т. 1 а. с. 5/.

Відповідно до довідки № 814 від 17 лютого 2017 року, ЖЕК № 6, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 /т. 1 а. с. 27/.

Згідно з довідкою № 240 від 12 червня .2017 року Комунального закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 21 ВМР», дочка ОСОБА_2 на момент звернення батька є ученицею 4-А класу. Впродовж всього періоду навчання дитини у школі ОСОБА_2 брав активну участь у її вихованні, цікавився справами, відвідував батьківські збори, позаурочні заходи за участі ОСОБА_6 . Окрім того, ОСОБА_2 з вересня 2014 року обіймає посаду голови батьківської громади класу, де навчається Софія. На добровільній основі надає матеріальну допомогу закладу, піклується розвитком матеріально технічної бази приміщення, де навчається дочка /т. 1 а. с. 144/.

Відповідно до довідки № 12 від 16 червня 2017 року ДНЗ № 30, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виховувалась у дошкільному навчальному закладі № 30 з 19 серпня 2009 року по 30 травня 2014 року. Оплата за перебування дитини вносилась своєчасно. Вихованням дитини займалися обоє батьків /т. 1 а. с. 145/.

Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 20 січня 2017 року, ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 не проживає за вказаною адресою з липня 2017 року /т.1 а. с. 224/.

Згідно відповідей на письмове опитування учасника справи як свідка, від 13 вересня 2018 року, ОСОБА_3 зазначила, що в період часу з 06 липня 2011 року по 25 травня 2017 року в утриманні ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 брав участь в межах своїх можливостей та побажань (Т.2 а.с.188).

Відповідно до довідки № 06-02/41 від 10 лютого 2020 року Бершадської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1, ОСОБА_4 навчається у 6-Б класі Бершадської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 з 13 січня 2020 року по даний час /т. 3 а. с. 177/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, шо в період часу з 06 липня 2011 року по 25 травня 2017 року в утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 брав участь в межах своїх можливостей та побажань, тобто самою позивачем визнається факт участі батька в утриманні та вихованні дітей до 26 травня 2017 року і дана обставина підтверджується сукупністю доказів, які знаходяться в матеріалах справи. В подальшому сторони не проживали разом, не вели спільного господарства, відповідач близько 6 місяців перебував в США., що унеможливлювало його участі у вихованні дочки ОСОБА_6 , дана обставина відповідачем не була спростована. Тому саме з 26 травня 2017 року у відповідача виникає обов`язок по сплаті аліментів, на утримання дочки ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 травня 2017 року і до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з 03 липня 2018 року не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дочкою повноліття.

Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог зроблений за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання неповнолітньої дитини, то кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до частин першої, другої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 в сумі 2000 грн врахував усі обставини справи, а саме те, що відповідач є самозайнятою особою (фізичною особою підприємцем), має дохід, має у власності нерухоме майно земельні ділянки, в тому числі для ведення особистого селянського господарства, від надання в оренду однієї з яких він отримує дохід/т.1 а.с. 226-230, т. 3 а. с. 222-230/, а також те, що він є інвалідом ІІІ групи, у зв`язку з чим отримує виплати з державного бюджету, й те, що відповідач щомісячно сплачує 1000 грн аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року.

Аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів не врахував його матеріальний стан, а також наявність іншої дитини та непрацездатних батьків, чим порушив вимоги статті 182 СК України, колегія суддів відхиляє. Аналіз змісту оскарженого рішення свідчить, що суд першої інстанції при частковому задоволенні позову надав оцінку цим обставинам.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував обставини, які входять до предмета доказування (статті 182, 184 СК України), врахував інтереси дитини, встановив інші обставини, зокрема встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також покладення обов`язку утримання дитини на обох батьків.

Суд апеляційної інстанції вважає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, відповідачем не надано доказів того, що в період з 26 травня 2017 року по день ухвалення рішення суду першої інстанції ним здійснювалися витрати на користь неповнолітньої дочки ОСОБА_4 та виконувалися батьківські обов`язки щодо її утримання.

Належних доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі, відповідачем не надано, а факт відсутності у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батька від обов`язку по утриманню своєї дитини, адже дитина, має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

Посилання апелянта на те, що розмір стягнутих судом аліментів значно перевищує встановлений законом 50% прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, колегія суддів не вважає підставою для скасування судового рішення, оскільки мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує ( постанова ВС КЦС № 461/4936/16 від 31.10.2018).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не повинен сплачувати аліменти на користь доньки ОСОБА_4 , оскільки вона проживала разом з ним і перебувала на його утриманні, суд апеляційної інстанції також відхиляє, адже відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів. Рішенням суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не наділений правом заявляти позов до ОСОБА_3 , з якою проживає дочка ОСОБА_4 /т. 4 а. с. 27-28/.

Посилання ОСОБА_2 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 22 червня 2020 року у справі № 126/442/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, яким зобов`язано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання з батьком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів не вважає таким, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, адже у справі встановлено, що дочка має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , тобто разом з батьком і матір`ю. Крім цього, ОСОБА_2 не довів факт перебування дочки ОСОБА_6 виключно на його утриманні, а факт проживання батьків дитини та її самої в одному приміщенні, не є свідченням того, на утриманні кого з батьків перебуває дитина. Участь батька у вихованні дитини (інформація зі школи що він є головою батьківської громади класу) є лише свідченням виконання ОСОБА_2 свого батьківського обов`язку брати участь у вихованні дитини (стаття 151 СК України), однак не є доказом перебування дитини на його утриманні.

Наявність інших судових процесів стосовно визначення місця проживання дитини не є підставою для відмови у позові про стягнення аліментів, який подано матір`ю дитини, оскільки судом встановлено, що дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги й те, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи, проведеної ТОВ «Експертно-юридична фірма «Соломон» від 03 липня 2018 року № 025/18 ОСОБА_11 , підпис від імені ОСОБА_3 , зображення якого міститься на другому аркуші технічної копії позовної заяви про стягнення аліментів від 06 липня 2011 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, а тому позовну заяву слід було залишити без розгляду, колегія суддів вважає безпідставними, адже 09 серпня 2018 року в судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила суду першої інстанції, що позовна заява від 13 липня 2011 року підписувалась нею, крім того, 26 квітня 2017 року нею подано нову редакцію позовної заяви /т. 3 а. с. 120/, ОСОБА_3 06 лютого 2018 року було подано до місцевого суду заяву про збільшення позовних вимог, яка прийнята судом першої інстанції, що свідчить про схвалення та прийняття нею таких дій, як подання до суду позову, а відтак і правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду /т. 5 а. с. 25-27/ суд апеляційної інстанції не вбачає.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув аліменти на користь ОСОБА_3 на неповнолітню дочку ОСОБА_4 , тоді як в заяві про збільшення позовних вимог від 02 лютого 2018 року позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на користь малолітньої дочки ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, адже згідно частини першої, другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення в оскаржуваній частині з дотриманням норм матеріального та процесуального права та інтересів.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем витрат на утримання неповнолітньої дитини в період з 26 травня 2017 року і до ухвалення рішення суду у даній справі.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак сплачений судовий збір за її подання та понесені відповідачем судові витрати на правничу допомогу слід залишити за відповідачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський