№ 201/5692/17
провадження 2/201/211/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради і ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 квітня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів Дніпровської міської ради і ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, позовні вимоги неодноразово змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 році помер чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент його смерті залишилося спадкове майно, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 (житловий будинок літера А-1, площею 38.9 кв. м., літня кухня л. Д; сараї літ. Б, В; навіс літера Г; спорудження № 1-3, загальною площею 783 кв. м, та мощення літера І). ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину, тому що проживала разом зі спадкодавцем та проживає там же по цей час, що підтверджується довідкою про спадкоємців яка видана 20 березня 2017 року за № 524 дев`ятим квартальним комітетом Жовтневого райвиконкому міста Дніпропетровська. З метою оформлення спадщини 21 березня 2017 року позивач звернулася до Першої дніпровської нотконтори з заявою про прийняття спадщини. 21 квітня 2017 року за результатами розгляду матеріалів які містяться в указаній спадковій справі, державний нотаріус винесла постанову про відмову позивачу у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на спірне домоволодіння.

Позивач стверджує, що є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців як у померлої ОСОБА_5 так і ОСОБА_4 , як по закону так і по заповіту - немає, від спадщини позивач не відмовляється та у встановленому законом прийняла спадщину після, ОСОБА_4 , за таких обставин, позивач вважає можливим визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом. Позивач у встановленому законом порядку, звернулася до Першої дніпровської нотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, на підставі якої було відкрито спадкову справ, проте державний нотаріус винесла постанову про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивачем не надано до нотаріальної контори правоустановчих документів на спірне нерухоме майно. Виходячи із вищевикладеного та враховуючи наявні в матеріалах справи докази щодо виникнення у позивача труднощів в отриманні свідоцтва про право власності на спадкування через відсутність правовстановлюючих документів, позивач вважає, що заявлені позовні вимоги обгрунтовані і вмотивовані щодо встановлення в порядку ст. 392 ЦК України факту належності спірного домоволодіння померлому спадкодавцю.

Зараз позивач вважає за необхідне вирішити питання про вказану спадщину, інших спадкоємців немає, але він фактично не має можливості реалізувати свої законні права на вказане майно. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушений звернутися до суду з позовною заявою встановлення юридичного факту і визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив встановити факт належності ОСОБА_5 вказаного домоволодіння, факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_5 на це домоволодіння; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_3 цієї спадщини після смерті ОСОБА_4 і визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на вказане домоволодіння після смерті ОСОБА_3 , задовольнивши останній уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнав, вказавши на те, що надані позивачем документи не можуть бути підставою для реєстрації права власності на житло, спадщина в передбаченому законом порядку не зареєстрована, самовільні будови не узаконені в передбаченому законом порядку, спірна частка житла взагалі повинна бути відумерлою спадщиною і відійти до територіальної громади міста, а не сторонам, тому вважають позов безпідставним і просив винести рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_6 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, не погодилася з викладеними в позові обставинами і не заперечувала проти розгляду справи по закону за наявними матеріалами без її участі. Причини неявки в судове засідання цього відповідача судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона цього відповідача не надавала. Отже, суд вважає можливим розгляд справи. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . На момент його смерті залишилося спадкове майно, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 (житловий будинок літера А-1, площею 38.9 кв. м., літня кухня л. Д; сараї літ. Б, В; навіс літера Г; спорудження № 1-3, загальною площею 783 кв. м, та мощення літера І). ОСОБА_3 , як стверджує позивач, фактично прийняла спадщину, тому що проживала разом зі спадкодавцем та проживає там же по цей час, що підтверджується довідкою про спадкоємців яка видана 20 березня 2017 року за № 524 дев`ятим квартальним комітетом Жовтневого райвиконкому міста Дніпропетровська.

З метою оформлення спадщини 21 березня 2017 року позивач звернулася до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. У зв`язку з чим державний нотаріус Парусникова - Сімон І.О. направила запит (№ 1019/02-14 від 21 березня 2017 року) в КП «ДМБТІ» ДОР про надання інформації про те, кому та на підставі яких документів (коли і ким вони були посвідчені) належить спірне домоволодіння. 28 березня 2017 року (вихідний № 3793) державним реєстратором КП «ДМБТІ» ДОР Усмановим С.В. було надано інформацію про те що, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ) містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_1 : гр. ОСОБА_5 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 квітня 1959 року виданого 1 ДДНК, за реєстром № 2-4252, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 6 за реєстровим номером № 268, а також гр. ОСОБА_7 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 1976 року посвідченого 1 ДДНК, за реєстром № 1- 9101. За даними матеріалів технічної інвентаризації домоволодіння, проведеної 28 вересня 1986 року встановлено, що житловий будинок колишньою літ. Б-1 житловою площею 24.9 кв. м., сараю колишньою літ. Б-1 житловою площею 24.9 кв. м., сарай колишньою літ. Д, убиральня колишній № НОМЕР_2 , придбані ОСОБА_8 , згідно договору купівлі-продажу від 29 грудня 1976 року, знесені. У домоволодінні побудовано самочинно сараї літ. В, Д, навіс літ. Г, право власності на які не оформлювалося. В матеріалах інвентаризаційної справи, відомості про анулювання правовстановлюючого документу на знесений житловий будинок, станом на 31 грудня 2012 року відсутні. Частка гр. ОСОБА_5 у домоволодінні не призведена до відповідності.

21 квітня 2017 року за результатами розгляду матеріалів які містяться в указаній спадковій справі, вказаний державний нотаріус винесла постанову про відмову позивачу у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на спірне домоволодіння.

Позивач стверджує, що є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців як у померлої ОСОБА_5 так і ОСОБА_4 , як по закону так і по заповіту - немає, від спадщини позивач не відмовляється та у встановленому законом прийняла спадщину після, ОСОБА_4 , за таких обставин, позивач вважає можливим визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом. Позивач у встановленому законом порядку, звернулася до Першої дніпровської державної нотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, на підставі якої було відкрито спадкову справу, державний нотаріус винесла постанову про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, оскільки позивачем не надано до нотаріальної контори правоустановчих документів на спірне нерухоме майно.

Виходячи із вищевикладеного та враховуючи наявні в матеріалах справи докази щодо виникнення у позивача труднощів в отриманні свідоцтва про право власності на спадкування через відсутність правовстановлюючих документів, позивач вважає, що заявлені позовні вимоги обгрунтовані і вмотивовані щодо встановлення в порядку ст. 392 ЦК України факту належності спірного домоволодіння померлому спадкодавцю. Зараз позивач вважає за необхідне вирішити питання про вказану спащину, інших спадкоємців немає, але він фактично не має можливості реалізувати свої законні права на вказане майно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до п. 1 ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства і держави.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, родинних відносин між фізичними особами.

В заяві в порядку окремого провадження позивач не може вирішити вказані питання, оскільки стоїть питання і право власності на частину спадкового житла. Представник позивача підтвердили обставини, викладені в позові, зокрема, як факт родинних зв`язків між ними, так і бажання оформити належним чином спадщину.

Судом з`ясовано, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 році помер чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .. На момент його смерті залишилося спадкове майно, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 (житловий будинок літера А-1, площею 38.9 кв. м., літня кухня л. Д; сараї літ. Б, В; навіс літера Г; спорудження № 1-3, загальною площею 783 кв. м, та мощення літера І). ОСОБА_3 , як стверджує позивач, фактично прийняла спадщину, тому що проживала разом зі спадкодавцем та проживає там же по цей час.

З метою оформлення спадщини 21 березня 2017 року позивач, ОСОБА_3 звернулася до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. У зв`язку з чим державний нотаріус Парусникова - ОСОБА_9 направила запит (№ 1019/02-14 від 21 березня 2017 року) в КП «ДМБТІ» ДОР про надання інформації про те, кому та на підставі яких документів (коли і ким вони були посвідчені) належить спірне домоволодіння. Отримавши відповідь, 21 квітня 2017 року вказаний державний нотаріус винесла постанову про відмову позивачу у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на спірне домоволодіння.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкоємцеві (п. 4.15. глави 10 розділу II вищезазначеного Порядку). Отже, спадкоємці зобов`язані надати нотаріусу документи, які підтверджують вказані факти.

З вказаного вбачається, що згадувана вище постанова винесена з дотриманням норм чинного законодавства України, а відтак є законною. Однак сторона позивача не була позбавлена можливості надати правовстановлюючий документ на спадкове майно.

Позивач стверджує, що є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців як у померлої ОСОБА_5 так і ОСОБА_4 , як по закону так і по заповіту - немає, від спадщини позивач не відмовляється та у встановленому законом прийняла спадщину після ОСОБА_4 .

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно відповіді КП ДМБТІ ДОР від 21 березня 2017 року дійсно станом на 31 грудня 2012року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ) містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_2 : ОСОБА_5 - 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 квітня 1959 року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 2-4252, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 6 за реєстровим № 268. Станом на 31 грудня 2012 рок, в реєстровій книзі № 246 за реєстровим № 70 за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності за гр. ОСОБА_7 - 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 1976 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-9101. За даними матеріалів технічної інвентаризації домоволодіння, проведеної 28 вересня 1986 року встановлено, що житловий будинок колишньою літ. Б-1 житловою площею 24.9 кв. м., сарай колишньою літ. Д, убиральня колишній № НОМЕР_2 , придбані ОСОБА_8 , згідно договору купівлі-продажу від 29 грудня 1976 року, знесені. У домоволодінні побудовано самочинно сараї літ. В.Д., навіс літ. Г, право власності на які не оформлювалося. В матеріалах інвентаризаційної справи, відомості про анулювання правовстановлювального документу на знесений житловий будинок, станом на 31 грудня 2012 року, відсутні. Частка ОСОБА_5 у домоволодінні не приведена до відповідності.

Отже в домоволодінні є самовільно збудовані споруди, не приведені до відповідності частки власності, власниками будинку є дві особи.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, позивач, як спадкоємець не позбавлений законом такого права, його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності. вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно до ст. 1296, 1297 цього ж Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Відповідно до ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від ЗО травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у справі про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл. що мають єдиний адміністративний центр.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч. 4 ст. 1277 ЦК України). З урахуванням відсутності інших спадкоємців, належним відповідачем за вимогою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом є територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Судом було встановлено, що сторона позивача самочинно, без погодження з іншим співвласником, без будь-яких дозволів, передбачених законодавством, проектів тощо, перебудовували домоволодіння, прибудинкові споруди та інш. внаслідок чого виникли нові приміщення, загальна площа збільшувалася і це впливало на частки власності, тому сторони і зверталися до суду і органів місцевого самоврядування для узаконіння вказаного і належної реєстрації своєї власності; зараз вказаного і останні будови господарських споруд належним чином не оформлені і не зареєстровані як власність.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровської міської ради і ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження вході судового засідання, в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1224, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282, 1297 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровської міської ради і ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 15 жовтня 2020 року.

Суддя -