ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 520/9520/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2400/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 21 лютого 2019 року, постановленого під головуваннямсудді Куриленко О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Київська районна адміністрації Одеської міської ради в особі відділу опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . На підставі договору дарування від 16 березня 2009 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 , скасованого рішенням суду у 2016 році, відповідачі вселилися та дотепер проживають в її будинку з малолітніми дітьми.

Посилаючись на те, що їй 87 років, що на проживання відповідачів у своєму будинку вона згоди не давала, однією сім`єю з чужими для неї людьми не проживала, ОСОБА_2 просила задовольнити її вимоги на підставі ст.391 ЦК України та ч.3ст.116 ЖК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року позов задоволено (а.с.170-176).

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 про виселення (а.с.185-186).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано те, що договір дарування житлового будинку від 16 березня 2009 року скасовано через сім років та протягом цього періоду його сім`я добросовісно користувалася будинком та проводила будівельні роботи. Вважав, що положення ст.109 ЖК України та висновки органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 28 грудня 2018 року не надавали суду права виселити його сім`ю без надання іншого житла.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивачка та третя особа не скористалися.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався одночасно ст.391 ЦК України та ч.3ст.116 ЖК України та виходив з того, що позивачка довела, що є власником будинку, а відповідачі, яким згоду на проживання вона не надавала та не є членами її сім`ї, самоправно зайняли жиле приміщення та перешкоджають їй користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

З висновком суду колегія суддів не погоджується з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 16 вересня 1994 року ОСОБА_2 належав житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).

З 2004 року частиною будинку за плату став користуватися ОСОБА_1 , що зазначено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним (а.с.9-14).

06 вересня 2008 року відповідач ОСОБА_1 уклав зареєстрований шлюб з ОСОБА_6 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_7 (а.с.68).

16 березня 2009 року за нотаріально посвідченим договором ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 належний їй будинок з надвірними спорудами (а.с.113-115).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_7 народилась дочка ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 -син ОСОБА_9 (а.с.69,70).

Згідно домової книги, довідок відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 06 серпня 2018 року та копій паспортів відповідачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 30 березня 2009 року зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . За цією ж адресою, після народження, зареєстровані й їх малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.24-25, 67,98-102,140).

У вересні 2015 року, більш ніж через шість років після укладення договору дарування, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання цього договору недійсним та застосування наслідків його недійсності. Підставою позову зазначила ст.229 ЦК України, а саме: що помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, оскільки була впевнена, що підписала довіреність для постановки відповідача на реєстраційний облік, а не договір дарування свого будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 16 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р.№4-518. Застосовано, як наслідок недійсності договору дарування від 16 березня 2009 року, реституцію, та повернуто у власність ОСОБА_2 будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, №1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ цистерна ( а.с.125-130,131-135).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена, а рішення судів першої та другої інстанцій залишено без змін (а.с.137-139).

29 вересня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» прийнято рішення № 37335795, яким внесено запис про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , що зареєстровано на підставі договору дарування від 16 березня 2009 року № 4-518.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Толкаченко про відшкодування витрат на проведення будівельних робіт в розмірі 281 097,30 грн. (а.с.71-88,95-96). Дані про розгляд даної позову у справі відсутні.

Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у своєму висновку від 28 грудня 2018 року вважав неможливим виселення малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки у них та їх батьків відсутнє інше житло.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в примусовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення.

Як вже зазначалось позивачка звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів на підставі одночасно ст.391 ЦК України та ст.116 ЖК України.

Довіреністю від 19 січня 2017 року позивачка уповноважила трьох фахівців в галузі права представляти її інтереси в судах (а.с.17).

Дані про те, що позивачка або її представники змінювали або уточняли позовні вимоги та підстави позову матеріали справи не містять.

Підстави позову (одночасно ст.391 ЦК України та ст.116 ЖК України) представник позивачки підтримав в суді першої та апеляційної інстанцій (а.с.167,231-232).

Відповідно до ч.ч.1,4ст.12 ЦПК України (змагальність сторін) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1,3ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд апеляційної інстанції в межах своїх дискреційних повноважень не вправі порушити правила диспозитивності процесу та вирішити питання замість позивачки, яку із взаємовиключних норм закону слід застосовувати:ст.391 ЦК України або ст.116 ЖК України.

Це право належить позивачці.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково ухвалив рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , одночасно застосувавши взаємовиключні норми закону, на які вона послалась у своєму позові, що є недопустимим.

Відповідно до п.4ч.1ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при вирішення даного спору допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що привело до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Зазначене не перешкоджає позивачці повторно звернутися до суду з відповідним позовом та відповідними підставами для захисту свого порушеного права.

Керуючись ст.ст.368,374,376 ,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 21 лютого 2019 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради в особі відділу опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: