ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року м. Чернівці

справа № 717/1239/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Перепелюк І.Б., Кулянди М.І..

секретар Тодоряк Г.Д..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Украгро» про визнання недійсними договорів оренди землі, за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Украгро» на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 02 липня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Телешман О.В.),-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фермерського господарства «Украгро» про визнання недійсними договорів оренди землі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №317953 від 26 червня 2009 року та серії ЧВ № 083272 від 24 вересня 2004 року, вона є власником земельних ділянок площею 1,8474 га., кадастровий номер :03:004:0036 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, яка розташована в адміністративних межах Нелиповецької сільської ради Кельменецького району та площею 1,8510 га., кадастровий номер :03:004:0035 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в адміністративних межах села Браїлово Кельменецького району Чернівецької області.

Фермерське господарство «Украгро» розпочало користуватися належними їй земельними ділянками, без її відома з квітня 2016 року, про що їй стало відомо лише у вересні 2016 року.

06 червня 2016 року державним реєстратором комунального підприємства „Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації" було зареєстроване право оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0036 площею 1,8474 га на підставі договору оренди землі від 3 квітня 2016 року №6,

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/757/20

що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60759986 від 06.06.2016 року.

7 червня 2016 року державним реєстратором „Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації" було зареєстроване право оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0035 площею 1,851 га на підставі договору оренди землі від 3 квітня 2016 року №9, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60808620 від 07.06.2016 року.

Вказувала, що у грудні 2015 року особисто звернулася до керівництва ФГ «Украгро» із заявою, про те, що після закінчення договорів оренди укладати нові договори оренди не має наміру і просила не проводити будь-які роботи на її земельних ділянках. Договора оренди від 03 квітня 2016 року вона не підписувала, тому вважає їх недійсними. Наявність державної реєстрації договорів, не є підтвердженням факту укладення договору, оскільки такій реєстрації передує досягнення згоди сторонами всіх істотних умов договору, які між ними відсутні.

Зазначала, що внаслідок невідповідності умов договору вимогам закону та як наслідок недійсності даного договору порушено її право власності на землю , вважала що має право на витребування від відповідача належної їй земельної ділянки як такої, якою відповідач користується без достатньої правової підстави, адже земельна ділянка використовується відповідачем на підставі договору, який через недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, є не укладеним і права користування землею для відповідача не продовжувала.

Просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 1,8474 га., кадастровий номер :03:004:0036 з цільовим призначенням для ведення товарного сільського господарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Нелиповецької сільської ради, Кельменецького району, Чернівецької області, укладений 03.04.2016 року, між нею ОСОБА_1 та фермерським господарством «Украгро» та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 1,8510 га., кадастровий номер :03:004:0035 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в адміністративних межах села Браїлово, Кельменецького району, Чернівецької області, укладений 03.04.2016 року, між нею, ОСОБА_1 та фермерським господарством «Украгро». Стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 02 липня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсними договір оренди земельної ділянки від 03.04.2016 року №6, площею 1,8474 га., кадастровий номер :03:004:0036, укладений між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Украгро» та договір оренди земельної ділянки від 03.04.2016 року №9, площею 1,8510 га., кадастровий номер :03:004:0035, укладений 03.04.2016 року, між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Украгро». Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішення суду ФГ «Украгро» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги мотивує тим, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що договори оренди земельних ділянок нею не підписувалися і не укладалися. Згідно висновку експерта №689-К від 06.05.2020 року вказано, що підписи від імені ОСОБА_1 на договорах оренди земельної ділянки виконані ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою, тобто у висновку експерт робить тільки припущення, а не твердження, тому висновок експерта не є належним доказом, і рішення суду першої інстанції не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки позивач сама зазначає в позовні заяві, що дізналася про існування вказаних договорів у вересні 2016 року, при цьому звертається до суду 26 вересня 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності. Також позивач зазначає, що оригінали договорів оренди землі від 03.04.2016 року знаходяться у відповідача, а другі екземпляри у позивача, що свідчить про те, що у позивача весь цей час, з моменту підписання спірних договорів, тобто з 03.04.2016 року, знаходилися другі примірники оскаржуваних договорів оренди земельних ділянок, а тому вона не могла про них не знати.

Зазначає, що з моменту укладення договорів відповідач весь цей час відкрито користувався земельними ділянками позивача, і тому вона просто не могла не знати про те, що її земельною ділянкою користується не вона а інша особа, за що регулярно отримувала орендну плату за користування спірними земельними ділянками, тому вважають поведінку позивача недобросовісною та суперечливою.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що відповідачем не надано доказів підписання договорів оренди землі та відсутні докази про розгляд сторонами договору оренди землі та скріплення підписами. Відносно добросовісності поведінки та вказує, що вона не скріплювала своїм підписом договори оренди., а регулярне отримання орендної плати не свідчить про порушення права власності та про наступне схвалення правочину.

В поясненнях по справі апелянт Фермерське господарство «Украгро» посилається правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 року у справі № 385/344/16-ц, а саме на те, що спірний договір оренди землі є неукладеним, тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, як орендар землі не використовує землю за призначенням і не обробляє її взагалі, що є підставою для розірвання договорів оренди.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок: кадастровий номер :03:004:0036 та кадастровий номер :03:004:0035, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №317953 від 26 червня 2009 року та серії ЧВ № 083272 від 24 вересня 2004 року.

06 червня 2016 року державним реєстратором комунального підприємства „Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації" було зареєстроване право оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0036 площею 1,8474 га на підставі договору оренди землі від 3 квітня 2016 року №6 між відповідачем фермерським господарством «Украгро» та позивачем ОСОБА_1 . Вказана обставина стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60759986 від 06.06.2016 року.

07 червня 2016 року державним реєстратором „Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації" було зареєстроване право оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0035 площею 1,851 га на підставі договору оренди землі від 3 квітня 2016 року №9 між відповідачем фермерським господарством «Украгро» та позивачем ОСОБА_1 . Вказана обставина стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60808620 від 07.06.2016 року.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), де зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори вона не підписувала, умови їх не погоджувала, тому відповідач безпідставно використовує її земельні ділянки на підставі договору, який через недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, є неукладеним і права користування землею для відповідача вона не продовжувала.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що: «такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. В даному позові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід відмовити не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, а з підстав неналежно обраного способу захисту, яким, на думку суддів є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Оскільки така вимога останнім не пред`являлася у позові належить відмовити. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено».

Отже, встановивши, що оспорюваний договір позивачем не підписувався, тобто він не є укладеним, суду першої інстанції належало відмовити в задоволенні позову.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).

Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, а саме те, що спірні договори оренди не є укладеними, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

Доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, так як позивач звернулася до суду із позовом після спливу трьох строку, з дня коли вона дізналася про порушення свого права, та з цих підстав відмовити в задоволенні вимог, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в даному випадку у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску строку позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування строків позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 (п.69-73,137-139), від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15-ц (п.65-66)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таке, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Украгро» задовольнити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 02 липня 2020 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Украгро» про визнання недійсними договорів оренди землі, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 15 жовтня 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

М.І. Кулянда