Справа № 462/6297/18 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/3483/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Крайник Н.П.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 10 788,19 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн, завдану злочином. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що у результаті протиправних дій ОСОБА_1 позивачка отримала тілесні ушкодження, що спричинило їй матеріальну та моральну шкоду.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 / на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 / 8489 /вісім тисяч чотириста вісімдесят дев`ять/ гривень 89 копійок матеріальної шкоди та 20 000,00 /двадцять тисяч/ гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 /, судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок в дохід держави.

У решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що оскільки Львівським апеляційним судом вирок Залізничного районного суду м. Львова від 13.08.2018 щодо ОСОБА_1 було скасовано та призначино у даному провадженні новий розгляд в суді першої інстанції, тому вважає відповідно до ст.ст. 36,37,39 ЦПК України суддя підлягав самовідводу у даній справі. Зазначає, що не були залучені як співвідповідачі або треті особи ПП «Транс-Спорт» та ПАТ «Українська страхова компанія «Грант-Авто», які були визнані відповідачами у даному цивільному спорі. Зазначає, що з метою забезпечення змагальності сторін, апелянтом було заявлено ряд клопотань, проте в задоволенні, яких суддею було безпідставно відмовлено. Вважає, що оскільки ОСОБА_1 працював у ПП «Транс-Спорт» водієм маршрутного автобуса то у відповідності до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення (а.с.91-92).

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.06.2019 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звільнено від кримінальної відповідальності про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України та закрито кримінальне провадження № 30000757 від 03 жовтня 2015 року. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 у кримінальному провадженні залишено без розгляду.

Згідно вказаної ухвали суду від 04.06.2019 ОСОБА_1 обвинувачується у тому, що 03.10.2015 близько 12:15 год., керуючи транспортним засобом марки «Богдан А091», номерний знак НОМЕР_4 , маршрутний автобус № НОМЕР_5 та виконуючи черговий рейс, під час посадки-висадки пасажирів на зупинці громадського транспорту по вул. Виговського навпроти будинку № 89 у м. Львові, створив небезпеку для руху, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, перед початком руху від зупинки громадського транспорту не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим його учасникам, розпочав рух до повного зачинення дверей, що призвело до випадіння пасажира ОСОБА_3 із салону керованого ним маршрутного автобуса, в результаті чого ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, чим порушив вимоги п. 1.5, 2.3 «б», 2.3 «д», 10.1, 21.4 Правил дорожнього руху України. Дії ОСОБА_1 органом досудового слідства кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 2090 від 10.12.2015 ОСОБА_3 зазнала наступних травм: струс головного мозку, забій грудної клітки та попереку, тупа травма живота з крововиливом у передню черевну стінку, забій м`яких тканин лівого передпліччя та лівого стегна, синці на руках, синець на лівій сідниці, перелом 11-го грудного хребця, які утворилися від дії тупих предметів і могли виникнути під час дорожньо-транспортної пригоди і випадіння її із сходинки рухомого маршрутного автобуса на проїзну частину дороги, ударі до його колеса 03.10.2015 та відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (а.с.36).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем долучено до матеріалів справи копії квитанцій про оплату ліків на суму 7 995, 89 грн та 494,00 грн - оплата за окуляри, а всього 8 489,89 грн, тому саме зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на її користь, оскільки підтверджена долученими до матеріалів справи доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 (із змінами і доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачці діями відповідача заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та душевних стражданнях, необхідності проходження лікування, та визначив розмір такої шкоди у сумі 20 000 грн, виходячи з конкретних обставин справи, засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи убачається, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито на підставі ст. 49 КК України, що є нереабілітуючою підставою. ОСОБА_1 не заперечував проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. З огляду на наведене, викладені в ухвалі Залізничного суду м. Львова від 04.06.2019 фактичні обставини спричинення шкоди ОСОБА_3 та вина ОСОБА_1 в її спричиненні відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню. Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність вини відповідача у нанесенні шкоди позивачці.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 03.10.2015 керував транспортним засобом марки «Богдан АО91», н.з. НОМЕР_4 , перебуваючи у трудових відносинах з ПП «Транс-Спорт», не заслуговують на увагу, оскільки як убачається з матеріалів справи, він наказом № 202 від 01.10.2015 був звільнений з роботи за власним бажанням. Наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи є чинним.

Доводи апелянта про те, що головуючий суддя підлягав відводу (самовідводу), у зв`язку з тим, що під його головуванням слухалось кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, не обгрунтовані, оскільки сам по собі факт розгляду суддею даного кримінального провадження, скасування вироку, не є безумовною підставою для його самовідводу від розгляду даної справи. Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст. 39 ЦПК України, на подання заяви про відвід судді.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 27.02.2020

Головуючий

Судді