ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 жовтня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 737/35/20

Головуючий у першій інстанції - Лібстер А. С.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/910/20

Колегія суддів Чернігівського апеляційного суду у складі

головуючого - судді: Бечка Є.М.

суддів: Губар В.С., Євстафіїва О.К.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 22 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

дата складання повного тексту рішення, місце його ухвалення - 27 травня 2020 року, смт.Куликівка,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 14892 грн 54 коп. за кредитним договором №б/н від 27 грудня 2007 року, яка складається з наступного: 9265 грн 21 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1381 грн 59 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 3298 грн 48 коп. - заборгованість за пенею, а також штрафи: 250 грн - фіксована частина, 697 грн 26 коп. - процентна складова та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між сторонами був укладений кредитний договір б/н від 27 грудня 2007 року відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 4200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зміна кредитного ліміту визначена п.2.1.1.2.5, п.2.1.1.2.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а підписання договору є прямою і безумовною згодою ОСОБА_1 щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Правилами користування платіжною карткою становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі та надало відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка в порушення умов кредитного договору, ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, зобов`язання за вказаним договором не виконала та не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим, станом на 02 грудня 2019 року утворилась заборгованість в сумі 14892 грн 54 коп. яка складається з наступного: 9265 грн 21 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1381 грн 59 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 3298 грн 48 коп. - заборгованість за пенею, а також штрафи: 250 грн - фіксована частина, 697 грн 26 коп. - процентна складова.

Заочним рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 22 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 14892 грн 54 коп. за кредитним договором б/н від 27 грудня 2007 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходячи із виписки за договором б/н від 27 грудня 2007 року дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 в період з 28 грудня 2007 року до 13 січня 2020 року внесла на погашення кредиту 25332 грн 74 коп., що перевищує фактично заборгованість за тілом кредиту, тому підстави для стягнення такої заборгованості відсутні. Відмовляючи у стягненні з відповідачки відсотків та заборгованості за пенею та штрафів суд виходив із недоведеності таких вимог позивача, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-1314цс19.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до позивача із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», тобто відповідачка приєдналась до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені останнім у стандартній формі. Вступаючи у правовідносини, сторони визначили, що вказана заява, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку та Пам`ятка клієнта становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг. Названі документи містять усі істотні умови кредитного договору, при цьому, відповідачка своїм підписом підтвердила, що вона ознайомилась та погоджується із запропонованими позивачем умовами банківських послуг. Отже, АТ КБ «ПриватБанк» і у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору та уклали цей договір. Відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах надання банківських послуг і Тарифах банку не визначає відсутності договірних відносин сторін.

Позивач вказує, що суд першої інстанції, в порушення приписів ч.4 ст.263 ЦПК України, не враховував висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17-ц, від 06.02.2018 року у справі № 755/2720/16-ц, відповідно до яких саме по собі посилання відповідача на неознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

Від представника позивача також надійшли письмові пояснення, в яких повторно зазначено, що заява ОСОБА_1 містить всі істотні умови кредитування, зокрема визначено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами - 36%, щомісячну комісію - 3 %, а також розмір і порядок обрахування штрафу при порушенні строків погашення боргу ( 250 грн та 5 % від суми заборгованості), а тому суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову. Відповідачка договір не оспорювала, власного розрахунку заборгованості за договором до суду не подавала.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку №б/н від 27 грудня 2007 року.

Підписуючи заяву ОСОБА_1 виявила бажання оформити картку Кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом 1000 грн. У тексті вказаної заяви зазначено, що її підписанням ОСОБА_1 погодилася із тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Заява містить відомості про те, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким з грошових зобов`язань більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с.29).

Відповідно до наданого банком розрахунку АТ КБ «ПриватБанк» станом на 02 грудня 2019 року утворилась заборгованість в сумі 14892 грн 54 коп. яка складається з наступного: 9265 грн 21 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1381 грн 59 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 3298 грн 48 коп. - заборгованість за пенею, а також штрафи: 250 грн - фіксована частина, 697 грн 26 коп. - процентна складова.

З виписки за договором №б/н станом на 16 квітня 2020 року по боржнику ОСОБА_1 вбачається, що відповідач користувалася банківською карткою, частково погашала заборгованість (а.с.91-96).

Також вбачається, що ОСОБА_1 по заяві б/н було видано чотири картки: НОМЕР_1 , відкритої 25 грудня 2007 року строком дії до 12/11; НОМЕР_3, відкритої 24 липня 2012 року строком дії до 03/16; НОМЕР_2 , відкритої 31 грудня 2015 року строком дії до 12/19; НОМЕР_2 , відкритої 25 лютого 2016 року строком дії до 12/19 (а.с.98).

Старт карткового рахунку по карті НОМЕР_1 відбувся 28 грудня 2007 року та в подальшому змінювався кредитний ліміт. 31 січня 2017 року кредитний ліміт збільшено до 4200 грн, 06 серпня 2018 року було зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн. (а.с.97).

Матеріали справи також містять розрахунок заборгованості ОСОБА_2 станом на 31 грудня 2015 року (а.с.7-11), копію паспорту (а.с.47).

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк указував на те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету, при цьому Умови та Правила надання банківських послуг, є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проте, наданий позивачем витяг з Умови та Правила надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач була ознайомлена саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг і що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Згідно зі статтею 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи.

Апеляційний суд, дослідивши виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 , погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності заборгованості за тілом кредиту, оскільки сума, внесена відповідачкою на погашення заборгованості перевищує суму витрачених відповідачкою коштів.

Із виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом, в т.ч. розмір та сплата яких не було погоджено сторонами.

Крім того, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідачки заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в сумі 1381 грн 59 коп.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Анкета-заява від 27 грудня 2007 року, підписана ОСОБА_2 не містить відомостей щодо погодження сторонами розміру відсотків відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення вищевказаних відсотків, у позовні заяві посилався на п. 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг (змінений з 01 квітня 2019 року), відповідно до якого в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд».

Із розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, вбачається, що банк нараховує відсотки згідно ст.625 ЦК України з 01 вересня 2019 року за процентною ставкою - 86,4% (а.с.28).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за відсотками згідно ст.625 ЦК України, не у розмірі, встановленому законом (3% річних), а у розмірі, зазначеному в Умовах та правилах надання банківських послуг (86,4%).

Проте, як вже зазначалось, Умови та правила банківських послуг, на які посилається позивач, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 27 грудня 2007 року.

Позивачем не було надано ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду апеляційної скарги належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України за процентною ставкою 86,4%.

Отже, вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості за вказаними відсотками є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.

В даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Посилання заявника на неврахування судами висновку, викладеного у постановах Верховного Суду Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17-ц, від 06.02.2018 року у справі № 755/2720/16-ц, є безпідставними, оскільки обставини правовідносин у цих справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують вірного по суті рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційний суд констатує, що рішення суду першої інстанції належним чином обґрунтоване.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції, із урахуванням встановлених обставин справи, обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 22 травня 2020 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: