Постанова

Іменем України

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 522/25750/16-ц

провадження № 61-48681св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В.М., Карпенко С. О., Тітова М.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа - Банк» на постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Альфа-Банк» про визнання осіб такими, що втратили право на стягнення заборгованості, визнання зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки припиненими внаслідок їх виконання та зняття обтяжень з нерухомого майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 24 липня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», укладено кредитний договір, згідно з яким позивачу надано кредит строком до 24 липня 2028 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між цими ж сторонами укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що 25 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, ПАТ «Сведбанк» відступило своє право вимоги, в тому числі за вищевказаним кредитним договором та іпотечним договором, ПАТ «Дельта Банк», яке 15 червня 2012 року відступило своє право вимоги ПАТ «Альфа-Банк».

Позивач вважає, що ПАТ «Альфа-Банк», направивши 21 листопада 2012 року вимогу про дострокове повернення кредиту повному обсязі, а також процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, змінило строк виконання зобов`язань за кредитним договором, тобто кінцевим строком повернення кредиту відповідно до вказаної вимоги є 27 грудня 2012 року. 08 січня 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» зверталося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, чим вчинило дії, які свідчать про переривання позовної давності, отже перебіг позовної давності почався заново і сплив 08 січня 2016 року, тобто банк мав право саме до цієї дати звернутися до суду з відповідним позовом.

Крім того, позивач вважає, що незважаючи на самостійне виконання ним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2013 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, а також сплив позовної давності, станом на 26 грудня 2016 року квартира АДРЕСА_1 продовжує знаходитися в іпотеці.

Ураховуючи викладене, позивач просив: визнати відповідачів такими, що втратили право на стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеного 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 , внаслідок спливу позовної давності; визнати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 та за іпотечним договором, укладеним 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 , припиненими внаслідок їх виконання проведеним належним чином; скасувати обтяження на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; виключити записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про заборону на нерухоме майно: а саме квартиру АДРЕСА_1 ; виключити записи з Державного реєстру Іпотек записи про обтяження вищевказаного нерухомого майна іпотекою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки сплив позовної давності не може бути підставою для припинення зобов`язань, як за кредитним, так і за іпотечним договорами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним договорами, укладеними 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 , припиненими. Зобов`язано ПАТ «Альфа - Банк» вчинити дії з реєстрації припинення заборони та обтяжень права власності, внесених до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та до Державного реєстру іпотек на підставі іпотечного договору, укладеного 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що зобов`язання за кредитним договором від 24 липня 2008 року припинилося внаслідок його виконання проведеним належним чином, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили та виконано позивачем в повному обсязі. З огляду на те, що основне зобов`язання припинилось, а іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, то іпотечний договір також є припиненим. При цьому відповідач не довів своїх заперечень щодо невиконаних зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами. Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання перед відповідачем, то банк зобов`язаний забезпечити внесення до Державного реєстру іпотек та Реєстру заборон відчуження нерухомого майна відповідних записів щодо зняття заборони, так як з припиненням іпотеки припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в позові в частині вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право стягнення заборгованості за кредитним договором внаслідок спливу позовної давності, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом та не відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2018 року Акціонерне товариство (далі - АТ) «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Альфа-Банк», подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що позивачем не надано належного розрахунку з якого б вбачалося, що зобов`язання є припиненими, а також позивачем не спростований розрахунок заборгованості, наданий банком. Сплачені кошти на виконання рішення суду не є належним та допустимим доказом сплати позики в повному обсязі. Також апеляційним судом не враховано, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки діючим законодавством не передбачена можливість припинення зобов`язань зі спливом позовної давності, так як згідно матеріалів справи зобов`язання не виконане належним чином, а зарахування коштів на виконання рішення суду не є підставою для його припинення, так як не врахована можливість нарахування пені у період з дати виникнення прострочення зобов`язання до дати подачі позову, а також у період з дати подачі позовної заяви до моменту ухвалення рішення, та до моменту його виконання. Вказана позиція підтверджується правовими висновками, які викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі № 904/5769/17 та які не були враховані апеляційним судом. Крім того, заявник зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що на даний час у суді наявний спір про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 (справа № 520/1781/17), яка на дату розгляду справи в апеляційному суді була ще не розглянута, а помилковий висновок апеляційного суду щодо визнання зобов`язання припиненими, позбавив банк права на стягнення заборгованості за кредитним договором та згідно чинного законодавства.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції, а також зупинено виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року справу № 522/25750/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання осіб такими, що втратили право на стягнення заборгованості, визнання зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки припиненими внаслідок їх виконання та зняття обтяжень з нерухомого майна призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року

№ 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 50 000 доларів США на строк до 24 липня 2028 року включно.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором в цей же день між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за вказаним кредитним договором та іпотечним договором новому кредитору ПАТ «Дельта Банк, який 15 червня 2012 року уклало договір купівлі - продажу прав вимоги, згідно з яким передало права вимоги ,зокрема, за кредитним та іпотечним договорами, ПАТ «Альфа-Банк».

21 листопада 2012 року ПАТ «Альфа-Банк», як новий кредитор у зобов`язанні, на адресу ОСОБА_1 направив вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості, з урахуванням процентів за користування кредитом, штрафних санкцій у строк до 30 (тридцяти) днів з дати отримання цієї вимоги, але не пізніше тридцяти семи днів з моменту відправлення цієї вимоги.

08 січня 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за наслідками розгляду якого рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2013 року, справа № 522/709/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 року, позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 10 жовтня 2012 року склала 388 981,41 гривень та складається з заборгованості: за кредитом - 370 631,25 грн; за процентами - 18 277,50 грн; штрафу - 72,66 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки.

На виконання вищезазначеного рішення, 19 грудня 2014 року Першим Приморським ВДВС Одеського МУЮ відкрито виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення витрат по сплаті судового збору, з наданням боржнику строку для самостійного виконання рішення до 26 грудня 2014 року.

25 грудня 2014 року на виконання постанов державного виконавця, зокрема, положення про самостійне виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2013 року в строк до 26 грудня 2014 року, зазначена в рішенні суду сума боргу у розмірі 388 981,41 гривень сплачена в повному обсязі, тобто рішення суду виконане позивачем у строки встановлені для самостійного виконання.

29 грудня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2015 року провадження у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту закрито.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2015 року відмовлено у задоволені позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2015 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з інших підстав.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2015 року скасовано, справа в частині позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2016 року позов ПАТ «АльфаБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що банк, пред`явивши 20 листопада 2012 року вимогу до нього про дострокове погашення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитом та пені, змінив строк виконання основного зобов`язання, який настав 27 грудня 2012 року, а тому перебіг позовної давності за вимогами ПАТ «Альфа-Банк» про повернення кредиту, почався з наступного дня після спливу 37-ми днів з дня направлення такої вимоги, тобто з 28 грудня 2012 року. Крім того, позивач зазначає, що 08 січня 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до нього про звернення стягнення на предмет застави, тобто такими діями перервав перебіг позовної давності, у зв`язку з чим перебіг позовної давності почався заново та сплив 08 січня 2016 року, тобто банк мав право звернутися до суду за захистом своїх прав лише до цієї дати. Крім того, позивач вважає, що зобов`язання за кредитним договором, а також за іпотечним договором, припинилось внаслідок належного його виконання, оскільки ним виконано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2013 року, яким в рахунок погашення заборгованості, яка утворилась станом на 10 жовтня 2012 року в сумі 388 981,41 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, та добровільно сплачено вказану суму.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону.

Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

ПАТ «Альфа-Банк», заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , вказувало на те, що сплив позовної давності не може бути підставою для припинення зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами. Крім того, не може бути підставою для припинення зобов`язань і рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке виконане боржником шляхом сплати визначеної рішенням суду суми заборгованості за кредитним договором, оскільки банк має право на стягнення пені у період з дати виникнення прострочення зобов`язання до дати подачі позову, а також сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтею 625 ЦК України.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи у ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 липня 2008 року, на момент розгляду справи, наявна заборгованість, що підтверджується копіями витягу з виписки по особовим рахункам за період з 18 червня 2012 року по 10 червня 2018 року та розгорнутого розрахунку заборгованості.

Отже суд першої інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що зобов`язання за кредитним договором від 24 липня 2008 року припинено повним його виконанням, як того вимагає положення статті 599 ЦК України; договір іпотеки також не припинився, оскільки вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання, а підстави, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку» для припинення іпотеки відсутні.

Суд апеляційної інстанції, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства та обставин справи, унаслідок чого скасував судове рішення, яке відповідає закону. При цьому помилковим є висновок суду про припинення зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з його повним виконанням, оскільки виконання ОСОБА_1 25 грудня 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2013 року, яким була визначена заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2008 року, станом на 10 жовтня 2012 року, не свідчить, в розумінні статті 599 ЦК України, про припинення зобов`язання за цим кредитним договором, проведеним належним чином.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції були належним чином оцінені подані сторонами докази, вірно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуАкціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року скасувати.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко М. Ю. Тітов