Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 336/2113/20
Провадження №: 2/332/925/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2020 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Шалпегіної О.Л.,
за участю секретаря судового засідання Хіміч С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням надійшла до суду за підсудністю з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.
Ухвалою суду від 22.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження; розгляд справи вирішено проводити з повідомленням сторін.
В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначає, що на підставі договору дарування від 03.09.2001 йому належить 1/2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрований у вказаному будинку та фактично у ньому проживає. Однак, у будинку значиться зареєстрованим, але фактично з моменту реєстрації - 14.03.2006 по теперішній час не проживає ОСОБА_2 , фактичне місце проживання якого невідоме. Спірним житлом відповідач не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинить. Оскільки рівень доходів позивача не дозволяє йому утримувати будинок з урахуванням реєстрації відповідача, який тривалий час в будинку не проживає, він звернувся до суду з відповідним позовом.
Посилаючись на вимоги ст.ст. 321, 391 ЦК України позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач та його представник - адвокат Соколова Н.І., у встановленому законом порядку повідомлені про розгляду справи, до судового засідання не з`явились.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Також представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 70-72).
Відповідач про дату, час і місце судового засідання неодноразово був повідомлений судом в установленому законом порядку (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України), шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованою адресою місця проживання (а.с. 51, 52, 53, 61, 67) та розміщення оголошень на офіційному веб-сайті суду (а.с. 32, 46, 58, 66). Проте, повторно в судове засідання не з`явився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзиву на позовну заяву відповідач також не подав.
З урахуванням викладених обставин, судом за згодою представника позивача, висловленою у поданій письмовій заяві, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, повідомлений про дату, час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку (а.с. 34, 50, 60), до судового засідання не з`явився з невідомих причин.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з копією договору дарування від 03.09.2001 позивач є власником 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7). Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 05.12.2019 (а.с. 9).
Інша частина будинку, відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належала на праві власності матері позивача - ОСОБА_4 (а.с. 68-69).
Однак, з копії свідоцтва про смерть випливає, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. ).
Також під час розгляду справи встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 з 14.03.2006 значиться зареєстрованим ОСОБА_5 .
Однак, вказана особа ніколи не проживала у спірному будинку (а.с. 8).
Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач після його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , до вказаного житла фактично не вселився, це приміщення не було місцем його проживання, спільне господарство з власниками будинку він не вів, певний порядок користування житлом між ними не встановлювався. Протягом останніх чотирнадцяти років не заявляв про свої права на житло, не намагався вселитись до нього.
За таких обставин, відповідач фактично не набув права користування спірним житлом, оскільки не вселявся до нього та ніколи в ньому не проживав, а його реєстрація у даному випадку не може бути підставою для визнання за ним права користування житлом, оскільки вона носила формальний характер. Крім того, відповідач не є та не був членом сім`ї позивача та його матері, а наявність чи відсутність його реєстрації у житлі сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там не проживала та не вселилась туди.
Наявність реєстрації відповідача за вказаною адресою порушує права позивача - як власника майна, який вимушений сплачувати за утримання житла у більшому розмірі, фактично з урахуванням особи, яка ніколи не проживала у будинку та не є членом його сім`ї.
На підставі викладеного, оцінюючи докази, що були дослідженні у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 обґрунтований, тому підлягає задоволенню у повному обсязі, а відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову до суду судовий збір.
Керуючись ст.ст. 223, 263-265 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено без змін за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 16.10.2020 року.
Суддя О.Л.Шалпегіна