Справа № 349/196/20
Провадження № 22-ц/4808/967/20
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду від 02 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Лошак О. О. в м. Рогатині,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у цивільній справі №349/1497/19 у відзиві на позов ОСОБА_2 поширив щодо нього недостовірну інформацію про систематичне порушення ним прав жителів с.Гоноратівка, зокрема у безпідставних скаргах на жителів с. Гоноратівки, що ОСОБА_1 проявив себе, як конфліктна та схильна до агресії особа, що агресивна поведінка проявляється щодо неповнолітніх та перестарілих людей. Обґрунтував позов тим, що усі відомості, зазначені у відзиві на позовну заяву є недостовірними, жодними доказами не підтверджені і їх поширення завдало йому моральної шкоди. Просив: визнати недостовірною інформацію про нього, яку ОСОБА_2 поширив у відзиві від 02 жовтня 2019 року на його позовну заяву у справі №349/1497/19 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодувння моральної шкоди; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію шляхом подання письмового звернення до Рогатинського районного суду Івано-Франківської області; стягнуто з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.

Рішенням Рогатинського районного суду від 02 липня 2020 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вимоги до написання передбачено ч. 1 ст. 178 ЦК України. Так, у відзиві на позов відповідач повинен зазначати інформацію про заперечення на позов. Проте ОСОБА_2 у поданому відзиві на позов зазначав неправдиву інформацію, подав дані, які містять негативну його характеристику та образливі висловлювання. Крім того, завідомо неправдиво вказував про вчинення ним агресивних дій, що не відповідає дійсності.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в справі у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволені апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що подання ОСОБА_2 відзиву на позов із зазначенням заперечень щодо позову не може бути розцінено судом як поширення недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 . Вказана обставина є запереченням для відмови у задоволенні позову, оскільки в даному випадку мало місце реалізації ОСОБА_2 права, визначеного ст.178 ЦПК України, а не поширення недостовірної інформації

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що у провадженні Рогатинського районного суду знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву у справі №349/1497/19 від 03 жовтня 2019 року у дев`ятому абзаці зазнчено, що "жителі с.Гоноратівка систематично зазнають порушення своїх прав внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 , які проявляються, зокрема, у безпідставних образливих чіпляннях на вулиці, в громадських місцях, в необгрунтованих та нічим не підтверджених звинуваченнях на їх адресу, у безпідставних скаргах на жителів села, тощо. ОСОБА_1 за час проживання в с.Гоноратівка проявив себе як конфліктна та схильна до безпідставної агресії особа, причому така агресія часто проявляється навіть у відношенні до неповнолітніх та перестарілих людей, що можуть підтвердити більшість жителів села. За таких умов звернення жителів с.Гоноратівка до органу місцевого самоврядування Верхньолипицької сільської ради з викладом допущених ОСОБА_1 неправомірних дій є нічим іншим' як способом жителів села захистити свої порушені ОСОБА_1 права та захиститися від неправомірних переслідувань з його боку, які вже тривалий час створюють жителям села нестерпні умови для співжиття із позивачем в межах села"(а.с.9).

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі особи, а також ділової репутації фізичних та юридичних осіб» визначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1, інформація зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року.

Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 як відповідач у цивільній справі №349/1497/19 у відзиві на позов викладені відомості, які стосуються ОСОБА_1 , повідомлені не з метою поширення негативної інформації про позивача, а з метою реалізації конституційного права ОСОБА_2 на судовий захист.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

ОСОБА_2 як відповідач у цивільній справі №349/1497/19 має право ставити під сумнів достовірність доказів, наданих позивачем та наводити суду свої доводи щодо обставин, які можуть свідчити про недостовірність того чи іншого доказу.

Згідно частини третьої статті 230 ЦПК України встановлення судом стосунків між сторонами та іншими учасниками справи є обов`язковим, а отже сторони, у тому числі у відзиві на позов, мають право звертати увагу суду на особливий характер таких стосунків між учасниками справи.

Таким чином, у відзиві на позовну заяву у справі №349/1497/19 від 03 жовтня 2019 року у дев`ятому абзаці зазначено, що "жителі с.Гоноратівка систематично зазнають порушення своїх прав внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 , які проявляються, зокрема, у безпідставних образливих чіпляннях на вулиці, в громадських місцях, в необгрунтованих та нічим не підтверджених звинуваченнях на їх адресу, у безпідставних скаргах на жителів села, тощо. ОСОБА_1 за час проживання в с.Гоноратівка проявив себе як конфліктна та схильна до безпідставної агресії особа, причому така агресія часто проявляється навіть у відношенні до неповнолітніх та перестарілих людей, що можуть підтвердити більшість жителів села. За таких умов звернення жителів с.Гоноратівка до органу місцевого самоврядування Верхньолипицької сільської ради з викладом допущених ОСОБА_1 неправомірних дій є нічим іншим' як способом жителів села захистити свої порушені ОСОБА_1 права та захиститися від неправомірних переслідувань з його боку, які вже тривалий час створюють жителям села нестерпні умови для співжиття із позивачем в межах села" не можуть бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності чи ділової репутації, оскільки викладені у відзиві на позов, поданий до належного суду, спрямований на реалізацію процесуальних прав відповідача та по суті є аргументом, який на думку відповідачча, може підтвердити особливий характер стосунків між стронами та відповідно можуть вплинути на достовірність позову ОСОБА_3 .

На час вирішення цієї справи судом першої інстанції інстанцій позовна заява ОСОБА_1 у справі № 347/2475/15 не розглянута, а отже і оцінка доводам викладеним у відзиві, належним судом не надана.

За таких обставин суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною інформації поширеної ОСОБА_2 у відзиві та похідної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому до задоволення не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Рогатинського районного суду від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено15 жовтня 2020 року.

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук

В.А.Девляшевський