Справа № 130/2605/19
Провадження № 22-ц/801/473/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 рокуСправа № 130/2605/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий: Копаничук С.Г.,

Суддів: Оніщука В.В., Рибчинського В.П.

позивач : ОСОБА_1 ;

відповідачі: держава Україна в особі Державної казначейської служби України; начальник слідчого відділення Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюк Володимир Володимирович; слідчий слідчого відділення Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченко Анатолій Миколайович,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 січня 2020 року, постановлену судом під головуванням судді Шепель К.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, начальника слідчого відділення Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюка Володимира Володимировича, слідчого слідчого відділення Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченка Анатолія Миколайовича про відшкодування моральної шкоди за бездіяльність з 15 жовтня 2019 року по 17 грудня 2019 року,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, начальника слідчого відділення Жмеринського відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області Олексюка В. В., слідчого слідчого відділення Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченка А. М. про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 січня 2020 року зазначену позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дану ухвалу суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до Жмеринського міськрайонного суду. Вказав, що суд незаконно обмежив його у праві на доступ до правосуддя.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, перевіривши ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржувана ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачеві строк п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом її викладення та подання до суду у новій редакції по кількості учасників розгляду справи.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем всупереч статті 175 ЦПК України, в позові застосовано образливі для учасників справи слова, невірно зазначено назву суду першої інстанції, не зазначено повне найменування юридичної особи відповідача, обґрунтований розрахунок сум, що просить стягнути позивач, не викладено обставин обґрунтування позовних вимог, не надано доказів на підтвердження обставин позову.

На виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_1 27 грудня 2019 року подав до суду позовну заяву в новій редакції, у якій на власний розсуд виклав обґрунтування та розрахунок моральної шкоди.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто йому.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що вказані судом недоліки позовної заяви позивачем усунуті не були; позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, оскільки, позивач не зазначив хоча й подана у новій редакції, проте позивач не зазначив у чому саме полягає завдана йому моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір; позивач не виклав обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, не надав копію постанови Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2019 року, не надав доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Однак з зазначеним висновком суду, колегія суддів Вінницького апеляційного суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, сторони мають можливість скористатися своїми процесуальними права з метою доведення обставин, на які вони посилаються.

В свою чергу розрахунок моральної шкоди є допоміжним елементом при вирішенні спору та не є беззаперечним доказом на підтвердження її розміру, а отже і не позбавляє суд можливості встановити дійсні обставини справи та розмір шкоди за умови доведеності факту завдання такої шкоди.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тому, висновки місцевого суду про необхідність зазначення позивачем конкретного способу захисту з посиланням на норму матеріального права є помилковими та не грyнтуються на нормах процесуального права.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву не врахував, що предметом спору у даній справі є стягнення моральної шкоди. В свою чергу Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене та те, що постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що ухвала Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.01.2020 року підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379,382, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 січня 2020 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді В.П. Рибчинський

В.В. Оніщук