ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7248/20 Справа № 208/1168/17 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 30.12.2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 700,65 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 16.02.2017 року становить 15 198, 04 грн та складається з наступного: 5 413,51 грн - заборгованість за кредитом; 3 099,97 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 063,12 грн - заборгованість за пенею та комісією; 621,44 грн - штраф відповідно до Генеральної угоди.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» - заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.12.2013 року, у розмірі 5 413,51 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, пені, штрафу, посилаючись на те, що розмір процентів за користування кредитними коштами не був погоджений сторонами; що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у формі штрафу та пені.

Посилався на те, що позивачем надані належні та допустимі докази по справі, також в наданому розрахунку заборгованості за кредитним договором вказані суми процентів, неустойки, які підлягають стягненню відповідно до умов Кредитного договору.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалася.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції посилався на те, що відсутні належні докази погодження між сторонами розміру процентної ставки за кредитом; відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу, суд першої інстанції вказав на те, що Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати неустойки (штрафу) за допущення прострочення кредиту.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду неможливо з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту, пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що 30 грудня 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором SAMDN20OTC001956420 від 17.05.2009 року, а також приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт.

Згідно умов пункту 2.1 Генеральної угоди банк надав позичальнику строковий кредит у розмірі 5 700,66 грн на строк 24 місяців з 30.12.2013 року по 31.12.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 5 700,66 грн в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 1,5 % на місяць (що складає 18% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 285,26 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та Правил.

Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.12 2015 року.

Взяті на себе зобов`язання за Генеральною угодою № б/н від 30 грудня 2013 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_1 кредитні ресурси.

ОСОБА_1 зобов`язання за угодою № б/н від 30 грудня 2013 року належним чином не виконала.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 30 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 станом на 16.02.2017 року має заборгованість 15 198,04 грн, яка складається з наступного: 5 413,51 грн - заборгованість за кредитом; 3 099, 97 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 063,12 грн - заборгованість за пенею та комісією; 621,44 грн - штраф відповідно до Генеральної угоди.

Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість по процентам за користування кредитом розраховувалася на підставі 18 % річних, що згідно Генеральної угоди № б/н від 30 грудня 2013 року, умови якої погоджені сторонами, складає 1,5% на місяць.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3 099,97 грн.

Також, згідно з п. 2.2 Генеральної угоди, у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день, позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 621,44 грн.

Текст Генеральної угоди № б/н від 30 грудня 2013 року підписаний сторонами, отже умови договору стосовно розміру та порядку нарахування штрафу, погоджені сторонами. Доказів зворотнього відповідачем не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача штрафу, відповідно до вимог п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі 621,44 грн.

Доводи в апеляційній скарзі позивача про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь банку пені, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойку поділяють на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Положення п. 2.8 Генеральної угоди містять вимоги про те, що у разі порушення позичальником зобов`язань за кредитом, останній сплачує банку пеню, розмір якої визначений Умовами та правилами за кожен день прострочки.

Проте, позивачем не надано жодного підтвердження, які саме Умови були розміщені на сайті банку на час укладення договору приєднання, зокрема до яких саме Умов приєдналася та зобов`язалася виконувати відповідач, підписавши Генеральну угоду, а також що саме ці Умови були чинні та діяли на час підписання сторонами Генеральної угоди від 30.12.2013 року і що саме до цих Умов приєдналася Відповідач, прийняла їх і зобов`язалася виконувати, а також що саме ці Умови разом із заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку становили договір банківського обслуговування, підписаний сторонами.

Таким чином, у зазначеній вище угоді відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про порядок нарахування комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що відсутність підпису відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг, при наявності її письмового свідчення про те, що вона ознайомлена у письмовому вигляді та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку не є підставою для визнання неукладеним кредитного договору, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, зокрема, заборгованості за пенею та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, приєднуючись до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3 099,97 грн та штрафу у розмірі 621,44 грн.

Також, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визначення суми судового збору та стягненню з відповідача на користь Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» підлягають судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 961,70 грн.

Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути судові витрати, понесені позивачем за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 442,54 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом, штрафу та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП - НОМЕР_1 , що мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д) заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.12.2013 року: проценти за користування кредитом у розмірі 3 099 (три тисячі дев`яносто дев`ять) грн 97 коп; штраф у розмірі 621 (шістсот двадцять одна) грн 44 коп.

Заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року скасувати в частині визначення судових витрат зі сплати судового збору та стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП - НОМЕР_1 , що мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 961,70 грн.

В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року підлягає залишенню без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП - НОМЕР_1 , що мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д) судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 442,54 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова