КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 760/714/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Букіної О.М. в м. Київ 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою про визначення підсудності цивільної справи, яка була визначена ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року Солом`янському районному суду м. Києва.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 посилався на те, що 23 березня 2001 року у м. Києві із відповідачем зареєстровано шлюб, у якому народжено дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У травні 2014 року вони з дружиною та дітьми виїхали до Канади, де проживають з тих пір і на даний час в м. Монреаль. Протягом останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин в травні 2019 року, кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, спільне життя не склалося у зв`язку з несумісністю характерів, з цього приводу у них постійно виникали сварки та конфлікти, що призводило до погіршення відносин та розладу в сім`ї. На початку вересня 2019 року дружина уклала договір оренди іншого житла і зараз проживає окремо від нього. Ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено, шлюб носить формальний характер, сім`я розпалась і зберегти її неможливо. Усі питання щодо визначення батьківських обов`язків, опіки та доступу до дітей, аліментів на дітей вони з відповідачем будуть регулювати згідно законодавства Канади.

На підставі вищевикладеного просив розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 23 березня 2001 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 381.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, шлюб, зареєстрований, 23 березня 2001 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 381, розірвано, стягнуто із відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив змінити рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2020 року у частині вирішення питання про судові витрати, а саме додатково стягнути із відповідача на свою користь судові витрати, пов`язані з надісланням судових документів, у сумі 6441 грн., а всього разом із судовим збором - 7281,80 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року судом було запропоновано стороні позивача здійснювати надсилання відповідачу процесуальних документів та судових повісток у справі за допомогою АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна». Стороною позивача було оплачено пересилання відповідачу судові повістки та процесуальні документи в загальній сумі 6441 грн., однак в мотивувальній частині рішення компенсації судових витрат присвячене лише одне речення щодо стягненню судового збору, і поза увагою залишились платежі за пересилання відповідачу судових документів, які також належать до судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 , також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що оскільки сторони проживають за межами України, а також з огляду на те, що юридичний факт, який змінює правовідносини у даній справі, мав місце на території іноземної держави, у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» дана справа є справою з іноземним елементом. Приймаючи до уваги відсутність між Україною та Канадою договору про надання правової допомоги, дана справа повинна вирішуватися з урахуванням норм Закону України «Про міжнародне приватне право».

Позивач та апелянт є громадянами Канади, з 2014 року проживають та займаються основною діяльністю саме в Канаді, мають канадські паспорти. Таким чином, особистим законом при розгляді даної справи повинно було вважатися саме законодавство Канади, а не України, і на даний час справа про розлучення розглядається у Вищому суді провінції Квебек.

Вказувала, що не була належним чином та своєчасно повідомлена про дату та час розгляду справи, жодних судових повісток не отримувала, в матеріалах справи відсутні докази вручення судових повісток. Крім того, оскільки вона хотіла особисто брати участь при розгляді справи, надати свої доводи та докази, однак не могла зробити цього через епідемію коронавірусу, вона подавала заяви та просила суд перенести розгляд справи на осінь, однак суд її клопотання не задовольнив.

Зазначала, що 01 липня 2020 року нею було подано до суду заяву про залишення позову без розгляду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, в якій зазначено, що у провадженні Верховного Суду Канади на розгляді перебуває справа між цими самими сторонами, про цей же предмет і з цих же підстав, однак суд першої інстанції в задоволенні цієї заяви безпідставно відмовив.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення і наводив власні спростування доводів апеляційної скарги відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин та спільного господарства не ведуть, з вересня 2019 року проживають окремо, збереження шлюбу стало неможливим, із заяв, що подавалися відповідачем до суду, також не вбачається бажання примиритися з позивачем, за таких обставин суд вважає, що подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливо, шлюб необхідно розірвати.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що згідно повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23 березня 2001 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 381 (а. с. 11 т. 1).

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 із 03 липня 2019 року (а. с. 9 т. 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12 - 13 т. 1).

На а. с. 14 - 15 т. 1 знаходиться копія листа орендодавця від 15 жовтня 2019 року з засвідченим перекладом, згідно якого ОСОБА_7 більше не несе відповідальності за договір оренди, який був підписаний на оренду квартири АДРЕСА_2 ; термін дії договору оренди № 528, підписаного 13 березня 2017 року, подовжено до 30 травня 2021 року і єдиною відповідальною особою за всі пункти договору оренди, включаючи всю оплату оренди, є ОСОБА_1 .

На а. с. 16 - 23 т. 1 знаходиться примірник договору про урегулювання сімейних конфліктів за участю посередника, підписаний 18 жовтня 2019 року з засвідченим перекладом, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та паном ОСОБА_16 , юристом/сімейним посередником (медіатором), згідно якого шляхом сімейного посередництва сторони мають намір урегулювати питання їхнього розлучення: батьківські обов`язки, опіку та права доступу до дітей; кошти на утримання дитини (аліменти); подружні аліменти; розподіл сімейного майна.

На а. с. 69 - 102 т. 1 знаходиться копія заяви щодо відкриття провадження у справі про розлучення, поданої ОСОБА_3 до Відділу у сімейних справах Вищого Суду Канади 19 грудня 2019 року, в якій відповідач просила винести рішення про розлучення сторін, надати їй виключну опіку над неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , надати відповідачу права доступу один раз на два тижні з п`ятниці до неділі та інший доступ за погодженням сторін з повідомленням за 24 години; наказати відповідачу сплачувати позивачу аліменти на дітей, як визначено у формі визначення про аліменти на дітей, включаючи спеціальні витрати заднім числом з вересня 2019 року; наказати відповідачу сплачувати аліменти на дружину, як визначено судом заднім числом з вересня 2019 року; наказати відповідачу сплатити позивачу суму на покриття витрат у розмірі 5000 доларів, яку буде переглянуто у подальших процедурах; видати наказ про розділ спільної сімейної власності; видати наказ про скасування режиму подружньої власності.

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою про визначення підсудності цивільної справи, яка була визначена ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року Солом`янському районному суду м. Києва.

Ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року відкрито провадження у даній справі та запропоновано позивачу надіслати позивачу ухвалу про відкриття провадження у даній справі, позовну заяву з документами, що додаються до неї, а також судові повістки у даній справі за допомогою АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» (а. с. 117 - 118 т. 1).

На а. с. 149, 171 т. 1 знаходяться отримані електронною поштою Солом`янського районного суду м. Києва 30 квітня 2020 року та 17 червня 2020 року відповідно заяви ОСОБА_3 про повідомлення суду про причини неявки у судове засідання, де відповідач вказувала, що про розгляд справи № 760/714/20 і призначення судового засідання на 30 квітня 2020 року, 19 червня 2020 року дізналась випадково із джерел інтернету, не була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання відповідно до законодавства України, а саме п. 8 ст. 130 та ст. 302 ЦПК України, при призначенні засідань у подальшому просила суд враховувати епідеміологічну ситуацію у світі та наявну відсутність авіасполучення між Україною та Канадою у зв`язку з COVID-19, і призначити розгляд справи на осінь 2020 року у разі закінчення пандемії на континенті.

На а. с. 156 - 163 т. 1 знаходяться оригінал товарно-транспортної накладної АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» № від 13 квітня 2020 року з касовим чеком, роздруківка з сайту АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» із відображенням результатів доставки за товарно-транспортною накладною № та лист АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» від 30 квітня 2020 року, яким повідомляється, що 28 квітня 2020 року о 14:23 відправлення за накладною № було доставлено за вказаною адресою 20-4643 Sherbrooke West, Westmount, Canada.

На а. с. 221 - 222, 227 т. 1 знаходяться отримані електронною поштою Солом`янського районного суду м. Києва 01 липня 2020 року заяви ОСОБА_3 про залишення позову ОСОБА_1 , призначеного в судове засідання на 08 липня 2020 року, без розгляду, оскільки спір між нею та позивачем про той же предмет і з тих же підстав знаходиться на розгляді в іншому суді, а саме Верховному Суді Канади, де обидві сторони беруть участь особисто, оскільки проживають у Канаді з 2014 року і є її громадянами.

На а. с. 12 - 13 т. 2 знаходиться клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_14 про стягнення з відповідача судових витрат в загальному розмірі 7281,80 грн., що складаються з судового збору 768,40 грн. та 72,40 грн., решта витрат понесена в зв`язку із надсиланням відповідачів судових повісток та доданих до них документів.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що 23 березня 2001 року у м. Києві із відповідачем зареєстровано шлюб, у якому народжено дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У травні 2014 року вони з дружиною та дітьми виїхали до Канади, де проживають з тих пір і на даний час в м. Монреаль. Протягом останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин в травні 2019 року, кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, спільне життя не склалося у зв`язку з несумісністю характерів, з цього приводу у них постійно виникали сварки та конфлікти, що призводило до погіршення відносин та розладу в сім`ї. На початку вересня 2019 року дружина уклала договір оренди іншого житла і зараз проживає окремо від нього, ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено, шлюб носить формальний характер, сім`я розпалась і зберегти її неможливо.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року визначено підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу Солом ?янському районному суду м. Києва, оскільки позивач та відповідач є громадянами України і обидві сторони проживають за її межами (а. с. 35 т. 1).

Вирішуючи питання щодо застосування права України до спірних правовідносин, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони у даній справі проживають за межами України, в Канаді, а також з огляду на те, що юридичний факт, який змінює правовідносини у даній справі, мав місце на території іноземної держави, у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» дана справа є справою з іноземним елементом.

Приймаючи до уваги те, що між Україною та Канадою відсутній договір про надання правової допомоги, дана справа повинна вирішуватися з урахуванням норм Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються особистим законом подружжя. У відповідності з вимогами ч. ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Крім того, суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача (п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Апеляційний суд враховує, що на а. с. 29 - 30 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу від 25 серпня 2005 року, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбано в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 , а на а. с. 11 т. 1 - копія повторного свідоцтва про шлюб, в якому зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є громадянами України.

З урахуванням того, що сторони є громадянами України, їх спільним особистим законом є право України, і на території України сторонам належить нерухоме майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що при розірванні шлюбу між сторонами необхідно застосовувати норми СК України щодо припинення шлюбу.

Виходячи із системного аналізу наведених вимог закону, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, що особистим законом при розгляді даної справи повинно було вважатися саме законодавство Канади, а не України.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідачем не обґрунтовано, яким саме чином, на її думку, порушені її права в зв`язку із застосуванням судом першої інстанції законодавства України, а не Канади, при вирішенні даного спору щодо розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Судом першої інстанції враховано заяву позивача від 06 липня 2020 року, в якій він стверджує, що відповідач жодних кроків по примиренню з ним не робила, а для нього примирення з відповідачем є неприйнятним.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейне життя не склалося, стосунки між ними погіршилися і тому подальше спільне життя стало неможливим, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач, звертаючись до Відділу у сімейних справах Вищого Суду Канади 19 грудня 2019 року із заявою щодо відкриття провадження у справ про розлучення, серед інших вимог також просила винести рішення про розлучення сторін і зазначала, що подружжя проживало окремо щонайменше один рік до постанови шлюборозлучного процесу та проживало окремо на момент початку провадження (а. с. 93 - 95 т. 1).

Таким чином, відповідач своїми фактичними діями, зокрема шляхом подання відповідної заяви до суду іншої держави, підтвердила зі своєї сторони бажання розірвати шлюб із позивачем, і на ці обставини обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, так як сторони тривалий час спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання жодною із сторін не висловлено.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_3 не відповідає його інтересам.

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі посилалася на розгляд справи у її відсутності, без повідомлення належним чином про час і дату розгляду справи.

Перевіряючи зазначені обставини, апеляційний суд враховує, що повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Пунктом 8 ст. 130 ЦПК України визначено порядок вручення судових повісток особам, які проживають за межами України.

Даний порядок передбачає два варіанти такого вручення: 1) вручення здійснюється в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) у разі відсутності такого договору вручення судових повіток здійснюється на підставі ст. 502 ЦПК України, а саме через виконання судових доручень закордонними дипломатичними установами України.

Між Україною та Канадою не було укладено двосторонніх договорів, якими б регулювалося питання вручення судових повісток особам, які перебувають на території цих країн.

Водночас Україна та Канада є учасниками Конвенції про вручення за кордоном судових і позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року (Гаазька Конвенція), що підтверджується інформацією стосовно держав, які є учасниками Гаазької Конвенції, розміщеної на веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (https://hcch.net/en/states/hcch-members).

Отже, вручення відповідачу у даній справі судової повістки мало відбуватися згідно з вимогами Гаазької Конвенції, згідно із ст. 1 якої Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Відповідно до ст. 10 Гаазької Конвенції, якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном.

Застережень Канади щодо можливості надсилання судових документів особам, які перебувають на території Канади, безпосередньо поштою, не встановлено, що підтверджується інформацією, розміщеною на веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (https://hcch.net/en/states/authorities/details3/?aid-248).

Оскільки положення Гаазької Конвенції не виключають повідомлення учасника справи за допомогою поштового зв`язку, направлення судом першої інстанції судових повісток за через поштову службу DHL за відсутності застереження Канади не вважається порушенням встановленого порядку їх направлення.

Такі висновки відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 28 листопада 2019 року в справі № 362/6622/16, копія якої наявна в матеріалах справи (а. с. 191 - 197 т. 1).

Наведений висновок узгоджується із положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Апеляційний суд враховує, що згідно листа АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» № 254 від 29 квітня 2020 року (а. с. 162 т. 1) 28 квітня 2020 року відповідач отримала відправлення за накладною № , яким їй надсилалися позовна заява з додатками та судова повістка, а про дату, час і місце судових засідань у даній справі, призначених на 30 квітня 2020 року, 19 червня 2020 року і 08 липня 2020 року відповідач була фактично обізнана, що вбачається із змісту її заяв, направлених електронною поштою на адресу Солом`янського районного суду м. Києва.

Таким чином, судом першої інстанції було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи і обґрунтовано враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2019 року в справі № 922/1714/18, в якій зазначено, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

В матеріалах справи міститься заява відповідача (а. с. 221 - 222 том 1), датована 26 червня 2020 року, яка надійшла до суду 01 липня 2020 року, в якій відповідач особисто вказує про обізнаність щодо призначення судового засідання на 08 липня 2020 року на 11-30 та просить суд залишити позов без розгляду, посилаючись на те, що спір між сторонами знаходиться в Верховному Суді Канади.

Відтак, із змісту даної заяви чітко вбачається, що відповідач завчасно була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення норм процесуального права і неналежне повідомлення її про дату і час розгляду справи є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд не може погодитись також із доводами апеляційної скарги відповідача про допущення порушень норм процесуального права в зв`язку із незадоволенням її клопотання про відкладення розгляду справи на осінь 2020 року в зв`язку із припиненням транспортного сполучення між країнами в зв`язку з введенням карантину, враховуючи наступне.

Дійсно, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, дію якого наразі подовжено до 31 жовтня 2020 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX статтю 212 ЦПК України доповнено частиною 4, відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України.

При цьому, зауважуючи, що порядок підтвердження особи учасника справи Державною судовою адміністрацією України поки не визначений, а ЄСІТС поки не запрацювала, відповідач в апеляційній скарзі не заперечувала можливості підтвердження особи учасника справи із застосуванням електронного підпису і не вказувала, що такий електронний підпис у неї відсутній.

Враховуючи наведене, відповідач не була позбавлена можливості подати до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, однак такою можливістю не скористалася.

За таких обставин, оскільки справа перебувала в провадженні суду з січня 2020 року та з огляду на подовження карантину урядом, відкладення розгляду справи на осінь 2020 року призвело б до невиправданого затягування розгляду справи, порушення основних засад цивільного судочинства, визначених ст. 2 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розгляду справи упродовж розумного строку, отже залишаючи без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи і завершуючи розгляд справи у її відсутності, суд діяв відповідно до вимог процесуального закону та і основних принципів цивільного судочинства.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги відповідача щодо порушення норм процесуального права судом, які, на її думку, полягають у відмові в задоволенні її клопотання від 01 липня 2020 року про залишення позову без розгляду, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач подала клопотання про залишення позову без розгляду на підставі того, що в Канаді розглядається справа про розлучення між сторонами.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Апеляційний суд приймає до уваги, що процесуальні статуси сторін у даних справах є різними, оскільки ОСОБА_1 є позивачем у справі про розірвання шлюбу, яка розглядалася Солом`янським районним судом м. Києва, і відповідачем у справі, яка розглядається в Канаді.

Крім того, як вбачається із змісту заяви щодо відкриття провадження у справ про розлучення, поданої ОСОБА_3 до Відділу у сімейних справах Вищого Суду Канади 19 грудня 2019 року, предметом її позову є не лише розірвання шлюбу, а й визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні дітей, стягнення аліментів, поділ майна подружжя, що беззаперечно свідчить про різні предмети позовів.

Відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, із яким погоджується апеляційний суд, що ОСОБА_1 звернувся із позовом про розірвання шлюбу до національного суду раніше, ніж ОСОБА_3 до суду Канади, підстави подання вказаних позовів є різними, і доказів перебування у провадженні судів на території України аналогічної позовної заяви ОСОБА_1 суду не надано.

В аналогічній справі Верховний Суд дійшов висновку про те, що наявність аналогічного спору в Канаді не є підставою для залишення без розгляду позовної заяви, яка була подана в Україні раніше (постанова від 07 жовтня 2019 року в справі № 457/110/16).

З врахуванням вищевикладеного апеляційним судом відхиляється і заява представника відповідача ОСОБА_4 про залишення справи без розгляду, яка надійшла до Київського апеляційного суду 21 жовтня 2020 року.

Відтак, доводи відповідача в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими і безпідставними та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи правильність висновків суду і доводи апеляційної скарги позивача, який просив змінити судове рішення в частині вирішення питання про судові витрати, апеляційний суд виходить із наступного.

При задоволенні позову судом стягнуто із відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 2 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Оскільки із змісту рішення вбачається, що суд першої інстанції взагалі не досліджував питання розподілу інших судових витрат, понесених позивачем, окрім судового збору, висновки суду з цього приводу відсутні, апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги позивача про необхідність зміни рішення суду в частині вирішення питання про судові витрати.

Апеляційний суд враховує, що позивачем не наведено будь-яких підстав для зміни судового рішення, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, до яких віднесено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є передчасною і задоволенню не підлягає, оскільки питання про судові витрати фактично не було вирішено судом, і позивач до подання апеляційної скарги не скористався правом подати заяву до суду першої інстанції про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення судових витрат.

Дані обставини визнаються і самим позивачем, який в апеляційній скарзі зазначає, що Солом`янський районний суд м. Києва випадково залишив поза увагою питання стягнення судових витрат, пов`язаних з надісланням судових документів на адресу відповідача.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що процесуальні права позивача не порушуються, враховуючи, що відповідно до ч. 5 ст. 270 ЦПК України додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.