Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2960/17 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 63 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №274/2960/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 29 травня 2020 року суддею Хуторною І.Ю. у м. Бердичеві, повний текст рішення складено 03 червня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 , у якому просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що він є власником зазначеної квартири, у якій зареєстровані його діти відповідачі по справі, які з грудня 2006 року у спірному житлі не проживають, оскільки після розірвання шлюбу між ним та їх матір`ю переїхали з нею у грудні 2006 року у с. Швайківка Бердичівського району. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачі відмовляються, чим порушують його права на розпорядження належним йому майном. Вважає, що відповідачі втратили право користування житлом на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

На його думку, суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі понад 12 років не проживають у належній йому на праві власності квартирі, добровільно вибули разом із матір`ю до іншого місця проживання. Останні не заперечували цього факту в судовому засіданні та не могли навести поважних причин такого не проживання. Окрім того, вказав про порушення його права на розпорядження належним йому майном шляхом відчуження квартири, тривалий розгляд справи судом.

В судовому засідання ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній пістав.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 10 червня 2004 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

З довідки, виданої ОСББ «Гетьман-6» без номеру та дати вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , та члени його сім`ї: ОСОБА_6 , 1999 року народження та ОСОБА_3 , 2004 року народження (а.с. 11).

Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.12.2006 шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано, з останнього на користь ОСОБА_7 вирішено стягувати аліменти на дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до їх повноліття (а.с. 12-13).

Відповідно до копії довідки № 366 від 05.07.2017, виданої виконкомом Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області ОСОБА_4 згідно погосподарської книги зареєстрована в АДРЕСА_2 , її діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично проживають разом з нею (а.с. 14).

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 липня 2008 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом задоволено частково. Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 105-106).

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25.09.2015 змінив прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с. 110).

ОСОБА_2 відповідно до копії паспорта громадянина України та ОСОБА_3 відповідно до Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання зареєстровані у АДРЕСА_1 , тобто у належному їх батькові житлі (а.с. 95, 107).

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичевської міської ради Житомирської області надав висновок про недоцільність визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 68-69).

Відповідач ОСОБА_2 призваний 09 жовтня 2019 року на строкову військову службу Бердичівським об`єднаним міським військовим комісаріатом Житомирської області під час дії особливого періоду (а.с. 126).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позову та відсутності правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, належним позивачу, який є їх батьком.

Такий висновок є правильним, оскільки вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Також суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 9, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 29, 391, 405 ЦК України, практику Європейського Суду з прав людини та у їх системному аналізі обґрунтовано вважав позов таким, що не підлягає задоволенню.

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в позовній заяві, зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення.

Так, згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд України від 03 квітня 2019 року у справі №210/1857/15-ц прийняв постанову, у якій зазначив, що проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема і забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Матеріали справи свідчать, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 01 серпня 2017 року. Син позивача - ОСОБА_2 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка позивача ОСОБА_3 на час пред`явлення позову не досягла чотирнадцятирічного віку. Діти після розірвання шлюбу між батьками проживали разом з матір`ю.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано.

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_2 у вересні-жовтні 2017 року звернувся до батька з проханням користуватися належним позивачеві житлом, на що останній відмовив, посилаючись на наявність даного судового спору.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що з 2010 року проживає у м.Вінниця, ключі від житла у відповідачів відсутні, він не спілкується з дітьми з часу розірвання шлюбу з їх матір`ю.

Отже, встановлені обставини не дають підстав вважати, що відповідачі на час пред`явлення позову не проживали у належному їх батькові житлі понад рік без поважних причин.

Так, відсутність спілкування з дітьми зі сторони батька, малолітній та неповнолітній вік відповідачів є поважною причиною їх не проживання у житлі, належному їх батькові, а оскільки з досягненням повноліття ОСОБА_2 11 липня 2017 року і на час пред`явлення позову 01 серпня 2017 року строк, визначений ст. 405 ЦК України не минув, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Окрім того, можливість самостійно з 14 років визначати своє місце проживання і проживання відповідачів з матір`ю не може беззаперечно вказувати на неповажність такого проживання за їх зареєстрованим місцем проживання.

Позивач фактично самоусунувся від свого обов`язку забезпечити право користування дітей належним йому житлом, не налагодив зв`язок з ними, та, як пояснив суду апеляційної інстанції, з 2010 року проживає у м. Вінниці. Тому проживання ОСОБА_2 після досягнення 14 річного віку з матір`ю не можна вважати беззаперечною підставою для визнання його таким, що втратив право користування належним батьком житлом.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо добровільного залишення дітьми зареєстрованого місця проживання є безпідставними, оскільки обумовлені їх віком та неможливістю проживання разом з батьком у зв`язку з відсутністю налагоджених сімейних відносин, самоусунення батька від свого обов`язку забезпечити право користування дітей належним йому житлом та відсутністю батька за місцем проживання.

Посилання у апеляційній скарзі не сплату відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування.

Посилання позивача на тривалий розгляд даної цивільної справи на правильність ухваленого рішення не впливають та, як свідчать матеріали справи, такі обставини були обумовлені об`єктивними причинами (відсутністю суддів для розподілу справи, відкладення розгляду справи у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, витребування доказів, заяви сторін про відкладення розгляду справи, зупиненням провадження у справі тощо).

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2020 року.