Провадження № 22-ц/824/8509/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 жовтня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Тютюнник О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Глазкова Євгена Станіславовича на рішення Печерського районного суду м.Києва від 22 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Верховної Ради України про захист честі, гідності та ділової репутації,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що в прямих ефірах телепрограми «ІНФОРМАЦІЯ_3» на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » народним депутатом України ОСОБА_2 було озвучено інформацію, яка грубо порушує його особисті немайнові права, а саме: право на честь, гідність та ділову репутацію.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 в прямому ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » відповідач ОСОБА_2 поширив інформацію, що ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію, зазначивши: (мовою оригіналу) «...например, это может быть ОСОБА_3 , который является ближайшим соратником ОСОБА_4 , по кличке ОСОБА_5 , который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_6 на Михайловской площади». Окрім того, ІНФОРМАЦІЯ_4 в прямому ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » відповідач ОСОБА_2 поширив інформацію, що ганьбить гідність, честь та ділову репутацію позивача, зазначивши: « ОСОБА_3 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_6. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_3 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_4 ». Відео з вищезазначених телепрограм наявне в мережі Інтернет на популярному відеохостінгу YouTube, що надає послуги з розміщення відеоматеріалів, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Зазначав, що вся без виключення поширена відповідачем інформація завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, оскільки справляє враження на суспільство,

- 2 -

переконуючи його в тому, що він чинить аморально та зневажає закон, бере участь у організованій злочинній діяльності, скоює злочини та протиправні діяння, а відтак звернувся до суду з метою захисту своїх прав шляхом визнання такої інформації недостовірною та її спростування у спосіб наближений до її поширення.

У зв`язку з наведеним позивач просив: 1) визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує немайнові права, завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, озвучену відповідачем ОСОБА_2 в прямому ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_2 на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » інформацію, а саме: «...например, это может быть ОСОБА_3 , который является ближайшим соратником ОСОБА_4 , по кличке ОСОБА_5 , который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_6 на Михайловской площади»; визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує немайнові права, завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача озвучену відповідачем ОСОБА_2 в прямому ефірі телепрограми ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 на телеканалі ІНФОРМАЦІЯ_5 інформацію, а саме: « ОСОБА_3 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_6. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_3 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_4»; 2) зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію, а саме: у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили ініціативно взяти участь у телепрограмі «ІНФОРМАЦІЯ_3» на телеканалі «ІНФОРМАЦІЯ_5» та у прямому ефірі озвучити (без внесення правок, коментарів тощо) наступне: «Озвучена мною ІНФОРМАЦІЯ_2 в прямому ефірі у телепрограмі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 », а саме: «...например, это может быть ОСОБА_3 , который является ближайшим соратником ОСОБА_4 , по кличке ОСОБА_5 , который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_6 на Михайловской площади.» є недостовірною та не відповідає дійсності. Також озвучена мною ІНФОРМАЦІЯ_4 в прямому ефірі у телепрограмі ІНФОРМАЦІЯ_3 на телеканалі ІНФОРМАЦІЯ_5, а саме: « ОСОБА_3 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_6. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_3 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_4» є недостовірною та не відповідає дійсності».

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 22 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 в особі його предствника адвоката Глазкова Є.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та їх недоведеність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що судом порушено двохмісячний строк розгляду справи, встановлений ч.1 ст.157 ЦПК України, і дане процесуальне порушення є однією з підстав для

- 3 -

скасування судового рішення. Суд необгрунтовано відмовив у перегляді відеозаписів телепрограми «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_2 та фрагменту телепрограми від ІНФОРМАЦІЯ_4, яке міститься на наданому стороною позивача СD-диску, що призвело до порушення принципу змагальності сторін (ст.10 ЦПК України) та прав позивача (ст.27 ЦПК України). Суд поспіхом дослідив матеріали справи, що потягло порушення порядку дослідження доказів (ст.177 ЦПК України) і як наслідок порядку ведення журналу судового засідання щодо достовірності озвученого сторонами. Суд прийшов до хибних висновків про те, що ОСОБА_1 є публічною особою і політичним діячем, оскільки його повноваження народного депутата України припинені 27 листопада 2014 року. Відповідно межі допустимої критики, про які йдеться у Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, (схвалена комітетом Міністрів Ради Європи 12 лютого 2004 року) порушені відповідачем щодо ОСОБА_1 . Суд, не врахувавши роз`яснень, викладених у постановах Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» та № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», безпідставно не прийняв до уваги висновок експертного дослідження за результатами проведення лінгвістичних та психологічних досліджень як недопустимий доказ, що є помилковим, оскільки наданий стороною позивача висновок стосується безпосередньо предмету спору по справі і доводить, що висловлювання відповідача містять негативну інформацію у відношенні позивача, яку можна перевірити на предмет дійсності. Суд невірно оцінив висловлювання відповідача у телепрограмах, вказавши, що вони не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а носять оціночний характер. Суд не врахував, що поширена відповідачем інформація носить ознаки фактичних тверджень і може бути перевірена на предмет її відповідності. При цьому суд не врахував практику ЄСПЛ зокрема рішення у справі «Лінгенс проти Австрії», згідно якого наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - ні. Твердження відповідача про причетність позивача до Укрспирту, зернової корпорації та держрезерву, спростовуються наданими позивачем витягами із відповідного Державного реєстру юридичних осіб. А щодо підвозу «тітушок», то це спростовується як листом голови комітету з питань запобігання і протидії корупції ОСОБА_13 від 07 грудня 2015 року, де відсутнє прізвище позивача, так і інтерв`ю ОСОБА_9 , де той спростував причетність позивача до організації «тітушок».

Відповідач ОСОБА_2 подав заперечення на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Представник відповідача Верховної Ради України Шумар В.Ю. подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких де вказала, що Верховна Рада України не є належним відповідачем по справі, а тому суд обгрунтовано відмовив у задоволенні вимог до парламенту, а апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить належних доводів незаконності рішення.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Глазкова Є.С., задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано інформацію, поширену ОСОБА_2 в прямому ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_2 на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 », а саме: «...например, это может быть ОСОБА_3 , который является ближайшим

- 4 -

соратником ОСОБА_4, по кличке ОСОБА_5 , который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_6 на Михайловской площади», недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1

Визнано інформацію, поширену ОСОБА_2 в прямому ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 », а саме: « ОСОБА_3 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_6. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_3 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_4», недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, а саме: «...например, это может быть ОСОБА_3 , который является ближайшим соратником ОСОБА_4 , по кличке ОСОБА_5 , который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_6 на Михайловской площади.»; « ОСОБА_3 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_6. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_3 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_4.», шляхом оголошення резолютивної частини даного рішення у прямому ефірі телепрограми «ІНФОРМАЦІЯ_3» на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Верховної Ради України про захист честі, гідності та ділової репутації залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року рішення Апеляційного суду м.Києва від 30 листопада 2016 року скасоване, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року закрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Глазкова Є.С. на рішення Печерського районного суду м.Києва від 22 серпня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року ухвала Київського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року скасована, справа передана на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення Печерського районного суду м.Києва від 22 серпня 2016 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у м.Єнакієве Донецької області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, де послуги поштового зв`язку не надаються. Позивач не повідомив суд про наявність у нього іншого зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання чи місця перебування, в тому числі не надав довідку внутрішньо переміщеної особи із зареєстрованим місцем проживання. За таких обставин, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, ст.121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суд здійснив виклик позивача через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене не пізніше ніж за десять днів до

- 5 -

дати розгляду і з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Позивач до суду не з`явився, причин неявки не повідомив.

Представник позивача адвокат Колесніков Ю.О. напередодні, тобто 21 жовтня 2020 року, через електронну пошту подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що він перебуває на амбулаторному лікуванні.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника позивача з таких міркувань.

По-перше, посилаючись на неможливість явки до суду, представник позивача не додав до клопотання належних, допустимих та достатніх доказів (лікарняний, медична довідка, витяг з медичної картки тощо) про те, що він перебуває на амбулаторному лікуванні.

По-друге, дане клопотання є четвертим клопотанням про відкладення розгляду справи. До цього представником позивача було подано три клопотання про відкладення з різних причин, які судом задоволені (т.3 а.с.54,69,83). Вирішуючи клопотання, колегія суддів вважає, що в даному випадку має бути дотримано розумну та справедливу рівновагу між бажанням представника позивача взяти участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції і правом іншої сторони на розгляд справи упродовж розумного строку. Чергове відкладення на думку суду призведе до порушення наведених принципів.

По-третє, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення більше чотирьох з половиною років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

І по-четверте, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що позивач подав апеляційну скаргу, в якій грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо незаконності і необгрунтованості судового рішення. Окрім того, обгрунтування вимог та інша аргументація позивача викладена у числених докуметах (письмових поясненнях, запереченнях тощо), які містяться у справі.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за

- 6 -

відсутності представника позивача, а вказані у його клопотанні про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

Представник відповідача Верховної Ради України Шумар В.Ю. подала клопотання про розгляд справи у її відсутніть, проти задоволення апеляційної скарги заперечила.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що висловлювання відповідача ОСОБА_2 в ефірах телепрограми «ІНФОРМАЦІЯ_3» на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_4, які торкаються особи позивачаОСОБА_1 , є оціночними судженнями, що містять критичну оцінку подій, пов`язаних з діяльністю позивача як публічної особи, а не фактичними твердженням, які підлягають доведенню, а тому в силу вимог закону не підлягають спростуванню, що свідчить про відсутність порушень особистих немайнових прав позивача з боку відповідача.

При цьому судом застосовано міжнародно-правові акти, рішення Європейського суду з прав людини, національне законодавство України та відповідну судову практику.

Щодо вимог позивача до Верховної Ради України, то суд прийшов до висновку про їх безпідставність з огляду на відсутність доказів про поширення Радою інформації.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (є частиною національного законодавства)кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Разом із тим, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст.32 Конституції України).

Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (ч.3).

Згідно роз`яснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ

- 7 -

зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно роз`яснень п.19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості згідно ст.471 Закон України «Про інформацію».

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Згідно ч.1 ст.65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа, стосовно якого (якої) у програмі чи передачі телерадіоорганізації було поширено відомості, які не відповідають дійсності або порушують його (її) права і законні інтереси, має право на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) у програмах та передачах даної телерадіоорганізації незалежно від того, було подано заяву з вимогою спростування чи ні.

Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи

- 8 -

вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (а відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції (абз.3 п.19 постанови Пленуму ВСУ).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст.37 Закону про пресу, ст.65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абз.4 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Судом першої інстанції встановлено, що станом на час виникнення спірних правовідносин відповідач ОСОБА_2 був обраний народним депутатом України VІІІ скликання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » відповідач ОСОБА_2 поширив наступну інформацію, зазначивши: «...например, это может быть ОСОБА_3 , который является ближайшим соратником ОСОБА_4 , по кличке ОСОБА_5 , который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_6 на Михайловской площади».

ІНФОРМАЦІЯ_4 в ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ОСОБА_2 поширив наступну інформацію, зазначивши: « ОСОБА_3 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_6. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_3 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_4».

Висловлені відповідачем судження стосуються періоду діяльності позивача на посаді народного депутата України.

Також, судом першої інстанції встановлено, що з урахуванням точки зору відповідача та теми обговорення в обох телепрограмах, застосування засобів мовлення, наведені висловлювання відповідача не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, незважаючи на те, що останні містять критичну оцінку подій пов`язаних з діяльністю позивача, і не є твердженнями про встановлені факти.

В даному випадку відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, гарантованих Основним законом.

Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів та діяльності позивача як політика та є оціночним судженням відповідача, вираженнями його суб`єктивної думки, яка не є предметом судового захисту в розумінні ст.277 ЦК України.

Також, суду не було подано належних та допустимих доказів того, що поширенням суб`єктивної думки відповідачів позивачу було заподіяно шкоду честі та гідності та мало інші негативні наслідки.

За таких обставин, оскільки не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача ОСОБА_2 і які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського Суду з прав людини при

- 9 -

тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи скарги про те, що судом порушено двохмісячний строк розгляду справи, встановлений ч.1 ст.157 ЦПК України, і дане процесуальне порушення є однією з підстав для скасування судового рішення, безпідставні.

Відповідно до положень ч.3 ст.309 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни судового рішення лише у випадку, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення спору. Аналогічна норма міститься у ч.2 ст.376 нині діючої редакції ЦПК України. Факт розгляду судом справи упродовж трьох місяців не призвів до неправильного її вирішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд необгрунтовано відмовив у перегляді відеозаписів телепрограми «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_2 та фрагменту телепрограми від ІНФОРМАЦІЯ_4, яке міститься на наданому стороною позивача СD-диску, що призвело до порушення принципу змагальності сторін (ст.10 ЦПК України) та прав позивача (ст.27 ЦПК України) необгрунтовані.

Факт поширення відповідачем інформації ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_4 в ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 », яка торкається позивача і яку той просить спростувати, як і її зміст, не є предметом спору. Відповідач проти своїх висловлювань в ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » не заперечує, зокрема не заперечує, що не брав участі у телепрограмах, чи що не висловлювався подібним чином, як і не заперечує зміст своїх висловлювань, а тому посилання скаржника на порушення принципу змагальності сторін та прав позивача, надумані та безпідставні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд поспіхом дослідив матеріали справи, що потягло порушення порядку дослідження доказів (ст.177 ЦПК України) і як наслідок порядку ведення журналу судового засідання щодо достовірності озвученого сторонами, не є підставою для скасування судового рішення. При цьому колегія суддів враховує, що у випадку незгоди із журналом судового засідання, позивач був вправі згідно ст.199 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) подати протягом трьох днів письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису, чого в даній справі не встановлено.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про те, що ОСОБА_1 є публічною особою і політичним діячем, оскільки його повноваження народного депутата України припинені 27 листопада 2014 року, а тому межі допустимої критики, про які йдеться у Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, (схвалена комітетом Міністрів Ради Європи 12 лютого 2004 року) порушені відповідачем щодо ОСОБА_1 , необгрунтовані.

Зі змісту висловлювань відповідача як і зі змісту телепрограм (телепрограми містяться на СD-диску і переглянуті апеляційним судом при підготовці справи до розгляду) вбачається, що відповідач висловлював свої судження щодо періоду діяльності позивача саме як народного депутата України, тобто до листопада 2014 року.

На вказані обставини щодо статусу народного депутата у позивача звертав увагу Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року, скасовуючи рішення Апеляційного суду м.Києва від 30 листопада 2016 року про часткове задоволення позову.

При цьому, з урахуванням того, що позивач на час виникнення спірних правовідносин мав статус народного депутата України, тобто був політиком і публічною людиною, колегія суддів вважає, що, відмовляючи у позові, суд першої інстанції вірно врахував положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації схваленої 12 лютого

- 10 -

2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, де йдеться про те, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі. У статтях 3, 4 та 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Безсумнівно, п.2 ст.10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення ЄСПЛ

від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Такі ж висновки щодо можливості зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації у відношенні політиків містяться у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 646/1266/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 344/16715/15-ц.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року справі № 757/22307/17-ц, де залишаючи судові рішення без змін Верховний Суд вказав, що поширена відповідачем інформація була його власними судженнями та оцінкою поширеної, підготовленої ГО «Громадське телебачення» і оформленої у вигляді публікації на власному сайті та аудіовізуальному творі інформації щодо позивача у цій справі. Така оцінка отриманої інформації є оціночними судженнями відповідача, які грунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації, а не твердженням. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел. Наведені в інформації висловлювання не носять характер образ (хоча і висловлені в агресивній формі), а є критичними по відношенню до позивача та є вираженнями погляду відповідачів на його позицію як політика.

Відхиляючи наведені доводи позивача, колегія суддів враховує, що за положеннями ст.29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала

- 11 -

дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості

При цьому, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п.2 ст.10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст.10 Конвенції.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно рішення у справі «Обершлік проти Австрії» суд зазначив, що «політичний діяч, певна річ, має право на захист своєї репутації, навіть поза межами власного приватного життя, однак цей захист слід розмірювати відповідно до інтересів вільного обговорення питань, що мають суспільне значення». Таким чином, навіть приватне життя публічних осіб, якщо його аспекти мають суспільне значення, не може мати правовий захист подібний до захисту приватного життя звичайної людини. Коли судження зводиться до суб`єктивної оцінки, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатня фактична підстава для спростовуваного затвердження, оскільки навіть суб`єктивна оцінка, яка не має під собою ніякої фактичної основи, може бути надмірною.

Орім того, в рішенні по справі «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria) ЄСПЛ відмітив, що навіть оціночне судження без жодних фактів на його підтвердження може бути надмірним та відповідним критерієм, чи може бути встановлене достатньо точне та надійне фактологічне підґрунтя, пропорційне природі та ступеню висловлення.

Вказана практика ЄСПЛ щодо застосування ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожномуправо на свободу вираження поглядів без втручання органів державної влади є усталеною.

Зокрема, 20 травня 2010 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Мирський проти України», де констатував порушення права заявника на свободу вираження поглядів (ст.10 Конвенції) у зв`язку із відсутністю у рішеннях національних судів обгрунтування наявності законних підстав для визнання слів заявника під час його виступу на круглому столі наклепом.

- 12 -

02 червня 2016 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «ТОВ Інститут Економічних Реформ проти України», де констатував порушення ст.10 Конвенції у зв`язку з тим, що національні суди не дослідили докази для підтвердження законності втручання у право на свободу вираження поглядів компанії-заявника.

12 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Ликін проти України», де констатував порушення ст.10 Конвенції у зв`язку з неналежним розглядом національними судами питання балансу забезпечення права на захист репутації та права на свободу вираження поглядів.

16 квітня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Редакція газети Гривня проти України», де констатував порушення ст.10 Конвенції у зв`язку з втручанням у право підприємства-заявника на свободу вираження поглядів внаслідок винесення рішень національних судів щодо обох газетних статей та накладення на заявника покарання у вигляді вимоги публікаії спростування і відшкодування шкоди.

Викладені у вказаних рішеннях висновки ЄСПЛ в тому числі спростовують доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного позивачем рішення Печерського районного суду м.Києва.

Доводи апеляційної скарги про невірну оцінку судом висловлювань відповідача у телепрограмах, а саме, що поширена відповідачем інформація носить ознаки фактичних тверджень і може бути перевірена на предмет її відповідності, а також на неврахування судом практики ЄСПЛ зокрема рішення у справі «Лінгенс проти Австрії», згідно якого наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - ні, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Спір у справі стосується конфлікту між свободою вираження поглядів та захистом репутації фізичних та юридичних осіб, тому для вирішення заявлених у справі вимог необхідно ретельно зважити ці вимоги на основі критеріїв, закладених практикою ЄСПЛ (для порівняння рішення у справах «Рєзнік проти Росії» від 04 квітня 2013 року та «Ніскасаарі та «Otavamedia Oy» проти Фінляндії» від 23 червня 2015 року).

Втручання у право особи на свободу вираження поглядів становитиме порушення ст.10 Конвенції, якщо воно не підпадатиме під одне з виключень, встановлених п.2 ст.10 Конвенції. Відповідно суд має по черзі розглянути, чи було втручання у цій справі «встановлено законом», чи переслідувало воно ціль (цілі), яка (які) є легітимними відповідно до п.2 ст.10 Конвенції, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення зазначеної мети (рішення у справі «Санді Таймс проти Сполученого Королівства» від 26 квітня 1979 року).

Як вбачається із висловлювань відповідача ОСОБА_2 в ефірах телепрограми «ІНФОРМАЦІЯ_3» на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_4, які торкаються особи позивачаОСОБА_1 , вони є оціночними судженнями, зокрема висловлювання, що позивач був «смотрящим» і що він був причентний до підвозу «тітушок», абсолютно очевидно є оціночними судженнями із використанням зворотів мови.

Так, відповідачем не заначено жодного конкретного факту у відношенні позивача щодо скоєння протиправних дій, зокрема не вказано, що саме скоїв позивач, коли саме (час) і яким чином, як і не звинувачено у вчиненні конкретного злочину.

Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів, які передували розповсюдженню спірної інформації та є оціночними судженнями відповідача із використанням мовних засобів, зокрема епітетів та гіпербол, вираженням його суб`єктивної думки, які не є предметом судового захисту в розумінні ст.ст.94, 277 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що такого роду оціночне судження щодо поведінки позивача

- 13 -

мало б визнаватися наклепом лише за умови поєднання з непристойною формою вираження такого судження, що в цій справі не доведено позивачем і судом не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує, що навіть у разі, коли інформація формує у слухачів думку про порушення політиком норм моралі, неправильну поведінку в суспільстві тощо, для вирішення питання про наклеп слід враховувати додаткові фактори (рішення ЄСПЛ у справі «Скудаєва проти Росії» (заява № 24014/07).

В даному випадку слід враховувати переслідувану відповідачем мету під час висловлювань на телепередачі, наявність у висловлюваннях питань, що становлять суспільний інтерес або викликають загальну стурбованість, а саме оцінка відповідачем дій політиків періоду президентства ОСОБА_4 .

Наведене у свою чергу дає підстави стверджувати, що задоволення позовних вимог буде втручанням у право відповідача ОСОБА_2 на свободу вираження поглядів і становитиме порушення ст.10 Конвенції, як таке, що не «встановлене законом», не переслідує цілі, які є легітимними відповідно до п.2 ст.10 Конвенції, та не є «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення зазначеної мети.

Це ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що твердження відповідача про причетність позивача до Укрспирту, зернової корпорації та держрезерву, спростовуються наданими позивачем витягами із відповідного Державного реєстру юридичних осіб, а щодо підвозу «тітушок», то це спростовується як листом голови комітету з питань запобігання і протидії корупції ОСОБА_13 від 07 грудня 2015 року, де відсутнє прізвище позивача, так і інтерв`ю ОСОБА_9 , де той спростував причетність позивача до організації «тітушок», які не спростовують висновків суду першої інстанції про оціночність суджень та гостру критику особи позиача з боку відповідача.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до наявного у справі листа Генеральної прокуратури України № 23/1/1-32741-17 від 23 листопада 2017 року департаментом спеціальних розслідувань ГПУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактами вчинення окремими групами громадян - «тітушками» тяжких злочинів у період грудня 2013 року - лютого 2014 року під час проведення акцій протестів. В тому числі перевіряється можлива причетність до організації вчинення цих злочинів, а також фінансування «тітушок» колишнім народним депутатом України ОСОБА_1 (т.2 а.с.103).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги висновок експертного дослідження за результатами проведення лінгвістичних та психологічних досліджень як недопустимий доказ, що є помилковим, оскільки наданий стороною позивача висновок стосується безпосередньо предмету спору по справі і доводить, що висловлювання відповідача, зокрема «смотрящий» і «тітушки» містять негативну інформацію у відношенні позивача, яку можна перевірити на предмет дійсності колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги даний доказ з огляду на те, що висновок стосується тлумачення змісту слів «смотрящий» та «тітушки». Дане тлумачення стосується суб`єктивного розуміння експертом змісту наведених термінів.

Окрім того, наведені терміни на думку апеляційного суду мають образний зміст, є порівняльним (оціночним) судженням і у кожної окремої особи викликають власні асоціації, позитивні чи негативні.

Водночас дані терміни поза всяким сумнівом не є фактичним твердженням, яке підлягає спростуванню, як це намагається довести позивач.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував Конвенцію про захист прав

- 14 -

людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частою національного законодавства, та практику ЄСПЛ, зокрема справу «Лінгенс проти Австрії» необгрунтовані.

Вирішуючи спір, суд застосував як Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, про що зазначив у рішенні, так і врахував практику ЄСПЛ. Зокрема судом першої інстанції враховані рішення ЄСПЛ у справах «Лінгенс проти Австрії», в якій суд зазначив, що «…свобода вираження поглядів, гарантована п.1 ст.10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та самореалізації кожної особи. За умови додержання п.2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій… Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу… Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них… Відповідно межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої першій неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості».

Судом першої інстанції вірно враховані рішення ЄСПЛ у справах «Сірик проти України» та «Яновські проти Польщі».

Колегія суддів відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував роз`яснення, що містяться у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно яких наявність у зверненні до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

В даному випадку предметом оспорювання є висловлювання відповідача в ефірі телепрограми, а не інформація, викладена відповідачем у зверненні до правоохоронних органів, про що чітко вказано у позові.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи

- 15 -

спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Глазкова Євгена Станіславовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: