КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Болотова Є.В., Гуля В.В., із участю секретаря Линок В.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки і призначення опікуна,

В С Т А Н О В И В :

12 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначення його опікуном над ОСОБА_2 та його майном, а також заборонити ОСОБА_2 , без згоди заявника, вживати будь-які дії із здійснення правочинів.

Вимоги заяви мотивовано тим, що заявник є сином ОСОБА_2 , вони проживають однією сім`єю в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , інших близьких родичів, окрім заявника, ОСОБА_2 не має.

Заявник вказує, що з 2015 року поведінка його батька стала неадекватною, останній з незрозумілих причин викликав працівників поліції для вжиття дій проти заявника, у зв`язку з чим заявник для захисту своїх прав на проживання у квартирі і нанесенням шкоди його здоров`ю був змушений звертатися із заявами від 11 вересня 2016 року, 19 листопада 2016 року до начальника Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві.

Також заявник звертався до начальника Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою від 11 листопада 2016 року з проханням накласти заборону на будь які дії з приводу відчуження вказаної квартири.

Зазначає, що його батько ОСОБА_2 стосовно нього вчиняє за місцем їх проживання протиправні дії на побутовому ґрунті, провокує та влаштовує сварки, морально тисне на нього, постійно розмовляє уголос з якоюсь невідомою особою і під час цих розмов висловлює на його адресу образи, увесь час звинувачує його, начебто, у крадіжці грошей і документів на квартиру, поширює неправдиві чутки про його життя, висловлює негативне відношення до його громадської діяльності і його колег, спільно з чоловіком його троюрідної сестри бажає позбавити його права на житло і дачну ділянку з будинком.

Після багатьох років спільного проживання батько усім постійно заявляє, що він не є його рідним сином.

Окрім цього, ОСОБА_2 не визнає займану ним ( заявником ) кімнату частиною його життєвого простору, всі наявні там шафи і його речі оголосив своєю власністю на правах господаря квартири, під час його відсутності ОСОБА_2 неодноразово заходив до його кімнати де влаштовував незаконний огляд, забирав його речі; постійно, часом зі скандалами, вимагає ключі від його шаф, що свідчить про неадекватну поведінку його батька.

Вказує, що у період коли йому 10 жовтня 2016 року зробили операцію на хребті, після чого він перебував вдома у лежачому стані, ОСОБА_2 жодного разу його не провідав у лікарні, заявив, що не буде про нього турбуватися, готувати їжу, влаштовував сварки, в розмовах бажав йому смерті.

Заявник зазначає, що в останні роки ОСОБА_2 не усвідомлює наслідків своєї поведінки, не може орієнтуватися в простих життєвих ситуаціях, витрачає кошти на придбання за замовленнями різних товарів за завищеними цінами, граючи у гру «збагачення», у надії отримати грошовий приз, через що з квартири виніс всі кошти і залишився без грошей для існування.

Через таку неадекватну поведінку та стан психічного здоров`я ОСОБА_2 потребує постійного нагляду і турботи, він не може вчиняти правочинів, самостійно набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно виконувати їх та нести відповідну відповідальність.

Унаслідок душевної хвороби, як він вважає, батько потребує встановлення над ним опіки. Він, як рідний син ОСОБА_2 , бажає доглядати свого батька, бути його опікуном.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

На його обґрунтування зазначено, що ОСОБА_2 на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансеру №1 та в Київській міській психоневрологічні лікарні №2 Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» у м. Києві не перебуває, що підтверджено відповідно медичною довідкою 48756 серії ААМ №682375, повідомленням від 08 жовтня 2019 року на ухвалу суду та поясненнями дільничного лікаря-психіатра Бенесько Ю.О. в судовому засіданні 26 червня 2020 року.

Судом оглядались медичні картки ОСОБА_2 , у яких також відсутні записи щодо звернення зі скаргами та огляд останнього лікарем психіатром.

З показів допитаних судом свідків вбачається, що в поведінці

ОСОБА_2 немає жодних ознак психічної хвороби, він повністю адекватний, контролює свої дії, себе повністю обслуговує, сторонньої допомоги не потребує, приймає активну участь у житті.

До того ж, як пояснив сам заявник, ОСОБА_2 самостійно сплачує всі рахунки за житлово-комунальні послуги, останні роки оформляв субсидію, надає покази лічильників бухгалтеру житлово-будівельного кооперативу, відмовляється брати запропоновані ним половину коштів на оплату житла, вони роздільно ведуть господарство, мають окремі бюджети, ОСОБА_2 обслуговує себе самостійно.

Дані обставини не вказують на негативні матеріальні, психічні наслідки, а також на витрачання ОСОБА_2 коштів на азартні ігри, що ставило б останнього у скрутне матеріальне становище та зумовлювало необхідність встановлення стороннього нагляду і контролю заявника за діями батька.

Звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів, купівля ним товарів через поштові замовлення, замикання кімнати та комори на замки, відмова ОСОБА_2 у догляді за заявником після операції, а також відмова ОСОБА_2 називати заявника своїм сином не можуть свідчити про наявність психічного захворювання ОСОБА_2 , у зв`язку з чим він не може розуміти значення своїх дій і керувати ними, а підтверджують суперечки, неприязнь та конфліктні відносини між сином та батьком.

В судовому засіданні ОСОБА_2 надавав детальні пояснення і вичерпні відповіді на питання учасників справи та суду, висловлював своє відношення до сина, поведінка ОСОБА_2 не викликала сумнівів у відсутності розладу його психічного стану.

Заявником не надано належних та допустимих доказів того, що

ОСОБА_2 страждає психічним захворюванням, не здатний усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, а відтак підстави для визнання його недієздатним відсутні. За своїм психічним станом на час розгляду справи ОСОБА_2 опіки не потребує.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 .

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши думку учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 ( а.с. 11 т. 1 ).

Заявник та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується записом в паспорті та довідкою ЖБК «Комунар» від 02 березня 2016 року ( а.с. 122, 167 т 1 ).

При цьому, ОСОБА_2 на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансеру №1 та в Київській міській психоневрологічній лікарні №2 Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» у м. Києві не перебуває, що підтверджено відповідно медичною довідкою 48756 серії ААМ №682375 від 03 грудня 2019 року ( а.с. 41 т 3 ), повідомленням №061/203/06-1780 від 08 жовтня 2019 року ( а.с. 244 т 2 ) та поясненнями дільничного лікаря-психіатра ОСОБА_3 в судовому засіданні 26 червня 2020 року.

Як правильно зазначив місцевий суд, відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психічними розладами є розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті, а під тяжким психічним розладом це розлад психічної діяльності ( затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті ), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Аналіз наведених положень цивільного закону дає підстави для висновку про те, що недієздатність особи - це втрата можливості користуватися своїми громадянськими правами внаслідок глибоких порушень психіки.

Отже суд може визнати фізичну особу недієздатною лише при наявності даних про те, що певний стан її психіки, який проявляється у хронічному, стійкому, тяжкому психічному розладі, позбавляє таку особу здатності усвідомлювати значення своїх дій та ( або ) керувати ними.

Такі дані про психічний розлад фізичної особи та вплив цього розладу на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними повинні бути достатніми і переконливими, в інакшому випадку будуть порушені права та законні інтереси такої особи.

Суд апеляційної інстанції, окрім цього, вважає за необхідне зазначити положення ст. 3 Закону України Про психіатричну допомогу, в якій закріплено презумпцію психічного здоров`я, згідно якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Будь-яких доказів згідно положень ст.ст. 77-81 ЦПК України на спростування зазначеної презумпції позивач не надав, що свідчить, на переконання суду другої інстанції, про необгрунтованість заявлених ОСОБА_4 вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 30, 39, 55, 58 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 300 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів, купівля ним товарів через поштові замовлення, замикання кімнати та комори на замки, відмова ОСОБА_2 у догляді за заявником після операції та інші не можуть свідчити про наявність психічного захворювання у ОСОБА_2 , у зв`язку з чим він не може розуміти значення своїх дій і керувати ними, а підтверджують, як зазначив місцевий суд, наявність суперечок, неприязні та конфліктних відносин між сторонами у справі.

Окрім цього, зазначені твердження, з точки зору суду другої інстанції, не спростовують презумпції психічного здоров`я ОСОБА_2 , що свідчить про необґрунтованість заявлених апеляційних вимог.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки і призначення опікуна - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Є.В. Болотов

В.В. Гуль