Справа № 464/7814/17 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/1335/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаняк Світлана Степанівна, Звенигородська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, про визнання недійсним заповіту та договору дарування, скасування витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на користь неповнолітньої ОСОБА_4 , підписаний 26 грудня 2012 року та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С.; визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 лютого 2013 року між ОСОБА_5 та неповнолітньою ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., скасувати витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С. 22.02.2013 р., яким за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що у його дружини ОСОБА_5 з 1997 року поступово почав погіршуватись стан здоров`я, їй видалили щитовидну залозу, що супроводжувалось поганим самопочуттям, погіршенням сну та активності, розладами настрою. У 2010 році ОСОБА_5 проведено ендопротезування колінного суглобу, а в 2011 році визнано інвалідом ІІІ групи. У 2012 році стан здоров`я дружини вкрай погіршився, що призвело до призначення їй сеансів гемодіалізу та встановлення інвалідності І групи. Позивач зазначає, що ні фізично, ні психічно його дружина не була здорова та дієздатна, повністю оглухла. Після смерті ОСОБА_5 позивач дізнався про підписаний нею заповіт 26.12.2012 та укладений 22.02.2013 договір дарування спірної квартири. ОСОБА_3 у позовній заяві також зазначає, що його дружина фізично не могла бути присутньою на робочому місці нотаріуса, оскільки перебувала в лікарні та приймала сеанси гемодіалізу, відтак при укладенні зазначених правочинів не було вільного волевиявлення ОСОБА_5 . Позивач вважає, що оскільки його дружина була не ходячою, глухою, то це виключає її особисту присутність в офісі приватного нотаріуса ОСОБА_6 при вчиненні нотаріальних дій. Підставою визнання заповіту і договору дарування недійсними вважає ч. 3 ст. 203 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року відмовлено в позові повністю.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що внаслідок важкого фізичного стану ОСОБА_5 була позбавлена реальної можливості покинути Львівську обласну клінічну лікарню та відвідати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С. з метою складання заповіту та укладення договору дарування квартири, що в свою чергу є підтвердженням недійсності оспорюваних правочинів. Вважає, що суд першої інстанції мав всі правові підстави для призначення повторної (в тому числі комісійної) експертизи, однак зазначеним правом в порушення ст. 263 ЦПК України не скористався, чим фактично позбавив позивача можливості отримати справедливий судовий захист. Проведення повторної (комісійної) експертизи дало б чітке та беззаперечне розуміння чи належить підпис на оспорюваних правочинах ОСОБА_5 чи іншій особі, що в свою чергу мало б визначальне значення для вирішення даної справи по суті. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, з мотивів, викладених у відзиві на скаргу (а.с.222-229 том 2).

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. ОСОБА_3 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з поганим станом здоров`я, проте підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Згідно із ст.1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1247 Цивільного кодексу України заповіт має бути підписаний заповідачем.

У ст. 1257 Цивільного кодексу України зазначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом установлено, що 26 грудня 2012 року ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., згідно з яким на випадок свої смерті зробила розпорядження, яким усе належне їй за законом на день смерті майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось заповіла ОСОБА_4 ( а.с.10 том 1 ).

22 лютого 2013 року укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 , належну їй квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., зареєстрований в реєстрі за №150. Вказана квартира належала ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, на підставі довідки № 218, виданої 21 червня 1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів Житлово-будівельним кооперативом № 203. У п. 8. Договору зазначено «Дарувальниця стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального» (а.с.11 том 1).

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02.11.2016 у справі № 464/263/15-ц, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції в цій частині, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними правочинів відмовлено. Рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_3 мотивовано тим, що не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_3 про те, що на час складання заповіту 26.12.2012 та при укладенні договору дарування 22.02.2013 ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому відсутні підстави для визнання недійсними зазначених договорів з підстав, передбачених ч.1, ч.2 ст.225, ч.2 ст. 1257 ЦК України.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як убачається із висновку судово-почеркознавчої експертизи №4205 від 07.11.2019 , призначеної судом за клопотанням позивача, і яка є належним та допустимим доказом у справі, підписи від імені ОСОБА_5 розташовані: після слова «Підпис» на примірнику Заповіту від імені ОСОБА_5 від 26 грудня 2012 року, після слова «Дарувальниця» в примірнику Договору дарування квартири, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 22 лютого 2013 року, в графі «Підпис осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальних дій під №150 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Косаняк С.С. за період 05.01.2013-30.10.2013 рр. та від 1147 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Косаняк С.С. за період 20.09.2012-29.12.2012 рр., виконані ОСОБА_5 (а.с.112-116 том 1).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 ствердив, що він супроводжував ОСОБА_5 до нотаріуса, коли вона складала заповіт та укладала договір дарування, оскільки вона пересувалась на інвалідному візку їй необхідна була стороння допомога. Свідок ОСОБА_8 показав, що тричі возив ОСОБА_5 до нотаріуса. Усі ці поїздки були ініційовані ОСОБА_5 самостійно. В один із разів відвідування нотаріуса ОСОБА_5 надала йому довіреність, щоб він зібрав усі необхідні документи для оформлення договору дарування, оскільки через проблеми з пересування (пересувалась на інвалідному візку) їй було складно зібрати необхідні документи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_5 підписала заповіт від 26.122012 та договір дарування від 22.02.2013, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування свої вимог, які б давали підстави вважати, що укладення оспорюваних правочинів відбувалось без вільного волевиявлення ОСОБА_5 та не відповідало її внутрішній волі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 знаходячись на стаціонарному лікуванні в лікарні, не могла бути присутньою в офісі приватного нотаріуса ОСОБА_6 при складанні заповіту від 26.12.2012 і при підписанні договору дарування від 22.02.2013 не обгрунтовані, оскільки як установлено судом першої інстанції на підставі показань свідків, обидва рази ОСОБА_5 , яка пересувалася на інвалідному візку, приїжджала до кабінету приватного нотаріуса Косаняк С.С. на автомобілі свого племінника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:15.10.2020

Головуючий

Судді