Провадження № 22-ц/4808/965/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Видавництва «Лілея-НВ», ОСОБА_2 про невиконання видавництвом «Лілея НВ» та позивачем М.Линдюком рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 02 липня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив до Видавництва «Лілея-НВ» та ОСОБА_2 позов про невиконання Видавництвом «Лілея-НВ» та позивачем ОСОБА_2 рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 року видавництво «Лілея-НВ» зобов`язано надрукувати додатки до книги «Старожитності Косівщини», які би спростовували його критичний матеріал про ОСОБА_2 на її 12 і 13 сторінках, а його зобов`язано оплатити за друкарські роботи. Однак, у зв`язку із поданням ОСОБА_2 до нього та видавництва «Лілея-НВ» позовів, які є безпідставними, Видавництво «Лілея-НВ» до цього часу не може надрукувати вищезазначені додатки до книги. Крім того, зазначав позивач, відповідач ОСОБА_2 склав додаток до книги «Старожитності Косівщини», який самовільно поширив серед педагогічної громадськості Косівщини та розповсюдив неправдиву інформацію про те, що Видавництво «Лілея-НВ» надрукувало докази його правоти, чим завдав йому моральної шкоди та посягнув на авторитет творця інтелектуальної власності. Посилаючись на вищенаведене, а також на те, що рішення суду від 14 жовтня 2002 року до цього часу не виконано, ОСОБА_1 з врахуванням неодноразових уточнень позовних вимог просив:

- надрукований видавцем ОСОБА_3 так званий додаток до книги «Старожитності Косівщини» визнати не тільки підлогом і моральною шкодою, але й наклепом;

- поширений ОСОБА_2 серед педагогічної громадськості без дозволу суду так званий додаток до книги «Старожитності Косівщини» визнати не тільки підлогом, моральною шкодою, але й обманом громадськості і наклепом;

- інформацію ОСОБА_2 своїм керівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що він діяв правомірно, поширюючи підлог і неправдиву інформацію про надруковані додатки серед педагогічної громадськості Косівщини на основі виконавчого листа, визнати не тільки завданою йому моральною шкодою, але й наклепом;

- подану ОСОБА_2 позовну заяву до Івано-Франківського міського суду від 17 грудня 1997 року визнати непідсудною і неподаною із-за несплати ним державного мита та відсутності у нього доказів по кожній обставині оспорюваного тексту книжки «Старожитності Косівщини», в результаті чого неможливо видавництвом «Лілея-НВ» втілити в життя рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Видавництва «Лілея-НВ», ОСОБА_2 про невиконання рішення суду відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції та неповне дослідження доказів, що мають значення для справи. Апелянт звертає увагу суду на те, що він належним чином не був повідомлений про час та дату розгляду справи, не отримував заперечення і докази відповідачів, які долучались ними до матеріалів справи, що, на думку ОСОБА_1 , є порушенням принципу змагальності сторін. Також позивач зауважує, що пояснення відповідача ОСОБА_2 не відповідають дійсності та не підтверджені ніякими доказами. Зокрема, його твердження про те, що він звертався до суду про видачу йому виконавчого листа для виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 року, спростовуються відповіддю керівника апарату Івано-Франківського міського суду про протилежне. Поза увагою суду першої інстанції залишилась копія виконавчого листа №2-3436/02 від 03 серпня 2004 року про стягнення з нього моральної шкоди, що вкотре підтверджує відсутність вимоги про друк окремого додатку в тій інтерпретації, в якій самочинно зробило видавництво «Лілея-НВ», чим посягнуло на його авторитет творця інтелектуальної власності. Також, на думку апелянта, не відповідає обставинам справи твердження директора видавництва «Лілея-НВ» про те, що він погрожував йому з приводу друку додатків до книги «Старожитності Косівщини», оскільки в матеріалах справи є його звернення зробити і надати йому віддруковані додатки, щоб він зміг заплатити за друк і цим самим засвідчити виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 року. При цьому, директор Видавництва «Лілея-НВ» не підтвердив і того факту, що наклад книги у нього забрано. Не досліджено судом першої інстанції і ряду поданих ним доказів про невиконання директором Видавництва «Лілея-НВ» Іваночком В. рішення суду щодо друкарських робіт по друку додатків по спростуванню його критичного матеріалу. Апелянт вказує на те, що такими діями ОСОБА_6 палата України не отримала від видавництва та не внесла книжку «Старожитності Косівщини» в державний реєстр виданих книг, не змогла зробити бібліографічну реєстрацію та центральну каталогізацію, комплектування і збереження недоторканого фонду Державного архіву друку головного сховища всіх видань, випущених в Україні. У зв`язку з цим науковці різних регіонів України не мають можливості ознайомитись з доробком авторського колективу львівських вчених, і зазначена книга вважається не виданою. Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що ОСОБА_2 не звертався з позовом до Видавництва «Лілея-НВ» про зобов`язання надрукувати додаток до книги «Старожитності Косівщини» в його інтерпретації, який вийшов в світ з вини Видавництва «Лілея-НВ». Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що він просить переглянути справу, оскільки такий висновок базується тільки на неправдивих поясненнях ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , а не на доказовій базі. Позивач ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги рішення Личаківського районного суду від 24 травня 2019 року, оскільки воно не набрало законної сили і немає жодного відношення до його позову. Посилаючись на вищенаведене, апелянт ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли, що не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник Видавництва «Лілея-НВ» Іваночко В. та ОСОБА_2 в судові засідання не з`являлися, однак надіслали на адресу суду заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просили розглядати справу за їх відсутності. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечують, оскаржене рішення суду вважають законним та обґрунтованим, а тому просять залишити його без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу з вищезазначених мотивів підтримав. Додатково вказав, що суттєвим у даному спорі і головним для нього є визнання судом додатку до книги «Старожитності Косівщини» не тільки підлогом, моральною шкодою, але й обманом громадськості і наклепом, оскільки вказаний додаток в інтерпретації ОСОБА_2 за змістом не відповідає судовому рішенню в частині спростування його критичного матеріалу шляхом друку видавництвом додатку до книги. Рішення суду в даній справі вважає незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність його позовних вимог, оскільки питання виконання судових рішень вирішуються в порядку судового контролю за виконанням відповідних рішень, а не у спосіб подання нового позову про повторне невизнання обставин за відповідним позовом. Також суд дійшов висновку, що невизнання позивачем судового рішення в частині спростування інформації щодо відповідача ОСОБА_2 не є правовою підставою для нового звернення до суду щодо зобов`язання спростувати вже опубліковане спростування. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 року в справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , видавництва Лілея-НВ про визнання такими, що не відповідають дійсності відомостей, їх спростування, вилучення, стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про захист честі і гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди задоволено частково позов ОСОБА_2 . Визнано такими, що не відповідають дійсності, відомості в публікації книги «Старожитності Косівщини» «за назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 рядка сторінки 12-ї, які починаються словами як необмежений удольний князь» (16 рядків сторінки 12-ї) до другого абзацу сторінки 13-ї (8рядків) Івано-Франківського видавництва Лілея-НВ 1997. Цим же рішенням зобов`язано видавництво «Лілея-НВ» надрукувати додатки до книги «Старожитності Косівщини», спростувавши відомості, які не відповідають дійсності з віднесенням витрат на ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 5 000 гривень моральної шкоди, в іншій частині позову та у зустрічному позові відмовлено (т.1, а.с. 8-9).

На підставі зазначеного рішення 03 серпня 2004 року видано виконавчий лист №2-3436/02 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн моральної шкоди, виконавче провадження по якому було закінчено 27 квітня 2006 року. Це підтверджується постановою державного виконавця ДВС у Личаківському районі м. Львова про закінчення виконавчого провадження (т.1, а.с.48-49).

Із змісту відповіді Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 28 березня 2018 року №02-19/В-20 вбачається, що відомості про виконання чи невиконання згаданого рішення суду від 14 жовтня 2002 року відсутні, оскільки матеріалів виконавчого провадження в архіві немає (т.1, а.с.12).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, ч.2 ст. 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Апеляційний суд зауважує, що такий спосіб захисту цивільного права як зобов`язання виконання судового рішення, даною нормою ЦК України не передбачений. При цьому, слід зазначити, що підстави, на які посилався позивач ОСОБА_1 у позовній заяві, стосуються питань виконання судового рішення, які регулюються в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що питання виконання судових рішень вирішуються в порядку судового контролю за виконанням відповідних рішень, а не у спосіб подання нового позову про повторне невизнання обставин за відповідним позовом та спонукання видавництва до виконання судового рішення від 14 жовтня 2002 року.

Апеляційний суд відхиляє необґрунтовані доводи апелянта про те, що виконавчий лист №2-3436/02 від 03 серпня 2004 року про стягнення з нього моральної шкоди не виконувався, що підтверджує відсутність виконання вимоги суду про друк окремого додатку до книги визначеного змісту. Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачу не належить право ініціювати відкриття виконавчого провадження за судовим рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 року та розпочати примусове виконання, оскільки він є боржником за ним, а не стягувачем.

Із вищезазначених підстав апеляційний суд залишає без уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що ОСОБА_2 самовільно склав текст додатку до книги «Старожитності Косівщини» в його інтерпретації, який вийшов в світ з вини Видавництва «Лілея-НВ», оскільки такі твердження ОСОБА_1 не підтвердженні належними доказами. Крім того, апеляційний суд зауважує, що такого способу захисту порушеного права, як визнання згаданого друкованого додатку підлогом (фіктивним), чинним цивільним законодавством не передбачено.

Доводи ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не досліджено факт невиконання директором Видавництва «Лілея-НВ» Іваночком В. друкарських робіт по друку додатків по спростуванню його критичного матеріалу у кількості 20 примірників за свій кошт, на думку колегії суддів, є необгрунтованими, оскільки Законами України «Про видавничу справу» та «Про обов`язковий примірник документів» не передбачено обов`язку видавця друкування видань за свій кошт у кількості саме 20 примірників для направлення їх реєстраційному органу і бібліотекам України.

Не заслуговують уваги й посилання позивача на те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги рішення Личаківського районного суду від 24 травня 2019 року, оскільки зазначення про згадане рішення в мотивувальній частині оскарженого судового рішення першої інстанції не вплинуло на висновки суду і вирішення даного позову по суті.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2020 року у даній справі без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк