Справа № 127/4104/20
Провадження № 22-ц/801/1717/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 рокуСправа № 127/4104/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Наталія Станіславівна, про визнання недійсним договору дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 31 липня 2020 року у м. Вінниці суддею цього суду Іщук Т. П., зі складанням його повного тексту 04 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Н. С., про визнання недійсним договору дарування, мотивуючи його тим, що 12 жовтня 2018 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , що складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 73,5 м. кв. У зв`язку із похилим віком та станом здоров`я, маючи статус особи з інвалідністю ІІ групи, позивач потребує стороннього догляду, тому запропонувала проживати разом з нею у вказаній квартирі та здійснювати за нею догляд своєму онуку ОСОБА_2 , який висунув вимогу, що він буде здійснювати догляд довічного утримання за умови нотаріального оформлення квартири на нього, тобто між сторонами виникли відносини, які мають ознаки довічного утримання.

18 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування вказаної квартири, посвідчений державним нотаріусом Малою Н. С., проте позивач зазначає, що мала на меті укласти договір довічного утримання, але, внаслідок безпорадного стану, похилого віку та стану здоров`я, помилилась щодо правової природи укладеного правочину. Її внутрішня воля не була спрямована на безоплатне відчуження квартири, а вона бажала від набувача квартири отримати догляд та допомогу по господарству (фізичну і матеріальну).

Позивач зазначає, що припустилась помилки у зв`язку із неправильним сприйняттям фактичних обставин правочину, які вплинули на її волевиявлення, тому вважає, що наявні підстави для застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення сторін в первісний стан та скасування державної реєстрації права власності, оскільки іншого житла вона не має, а умови оскаржуваного договору не виконані, зокрема вона досі проживає в спірній квартирі та здійснює витрати на її утримання.

Пославшись на викладене та на положення ст. ст. 203, 215, 216, 229 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 жовтня 2019 року, а також повернути сторони в первісний стан, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 та поновити державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначив, що оскаржуване позивачем рішення вважає законним, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до паспорту серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6), є пенсіонером та інвалідом ІІ групи (загальне захворювання), що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 (а. с. 7).

Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 від 18 липня 1969 року (а. с. 107), свідоцтвом про укладання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 від 30 серпня 1986 року (а. с. 108), свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 02 березня 1989 року (а. с. 106) ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_1 . Вказана обставина не заперечується і сторонами по справі.

12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2449, придбала квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 89-90), право власності на яку зареєстроване 12 жовтня 2018 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 вересня 2019 року за № 181412203 (а. с. 91).

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб АДРЕСА_2 , виданою 25 грудня 2018 року ОСББ «Верхарна 70», ОСОБА_1 з 05 листопада 2018 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 8).

18 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малою Наталією Станіславівною, зареєстрований в реєстрі за № 2-1903 (а. с.85-86).

Відповідно до п. 1 цього договору ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_2 прийняв в дарунок квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 5 Договору вказану нерухомість дарувальником передано, а обдарованим прийнято до підписання цього договору. Відповідно до п. 7 Договору, дарувальник та обдарований однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором. Дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (п. 9 договору).

В документах, що стали підставою для укладання оспорюваного договору дарування та були витребувані судом першої інстанції з Другої вінницької державної нотаріальної контори, міститься власноручно написана та посвідчена нотаріусом заява ОСОБА_1 від 08 жовтня 2019 року, у якій зазначено, що ОСОБА_1 дарує квартиру АДРЕСА_1 своєму онуку ОСОБА_2 (а. с. 114).

Відповідно до копії паспорту НОМЕР_6 (а. с. 43) та довідки про реєстрацію місця проживання особи № 66016, виданої 02 листопада 2019 року Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради (а. с. 45), у квартирі АДРЕСА_1 з 02 листопада 2019 року зареєстровані ОСОБА_6 , яка є дружиною ОСОБА_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 (а. с. 44)

Згідно з квитанціями АТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) сплачував за комунальні послуги, надані у квартиру АДРЕСА_1 , за період з листопада 2019 року по березень 2020 року (а. с. 46-59).

В судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 , яка є донькою ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_2 , пояснила, що позивач висловлювала бажання, щоб з нею хтось проживав з родичів, проте ні вона, ні її рідна сестра ОСОБА_9 (старша донька позивача) не мали такої можливості у зв`язку з сімейними обставинами. Така пропозиція була надана відповідачеві, який, разом із своєю родиною, погодився переїхати до бабусі. Позивач неодноразово відвідувала різних нотаріусів для консультацій щодо розпорядження своєю квартирою. Зі слів сина, їй відомо обставини укладення 18 жовтня 2019 року договору дарування квартири, згодом цю обставину їй повідомила і сама позивач. Зараз позивач змінила свою думку і хоче повернути квартиру собі. Свідок пояснила, що її мати хоча і є особою з інвалідністю, натомість дуже добре розуміє значення своїх дій, знає де знаходяться нотаріуси, адвокати (безоплатна правова допомога), медіатори та відвідувала їх як перед укладанням договору, так і після. Вона не потребує сторонньої допомоги, регулярно відвідує магазини, лікарні, аптеки та готує собі їжу. При цьому, в силу свого характеру безпідставно іноді створює конфліктні ситуації та неодноразово із зазначеного приводу викликала поліцію.

В судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 , яка є дружиною ОСОБА_2 , пояснила, що ОСОБА_1 запропонувала їм переїхати проживати з нею. Спочатку позивач повідомила, що має бажання подарувати частину квартири та вона ж і збирала необхідні документи, відвідувала нотаріусів, а згодом уклала договір дарування всієї квартири. Після укладення договору бабуся змінила своє ставлення, створювала конфлікти, почала викликати поліцію, а коли свідок повідомила, що продала свою квартиру, то бабуся попросила, щоб їй віддали хоча б 10 тис. дол. США.

В судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 , яка є донькою ОСОБА_1 та рідною тіткою ОСОБА_2 , пояснила, що про дарування квартири їй відомо як зі слів позивача, так і зі слів відповідача, оскільки це питання неодноразово обговорювалося з матір`ю, свідок постійно їй телефонує, тому їй відомо і про збір документів, і про виготовлення дублікату правовстановлюючого документу на квартиру, і про пошуки нотаріуса. Її мати не потребує стороннього догляду, швидше певної допомоги, вона добре обізнана з видами розпорядження майном. Після продажу дружиною племінника квартири бажала, щоб їй сплатили хоча б 10 тис. дол. США. Свідок зазначила, що позивач вказувала, що якщо їй не повернуть квартиру, вона звернеться на телепередачу «Говорить Україна».

Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитись зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину. Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

При цьому, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину дарування недійсним з підстав його вчинення під помилкою повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, від яких Велика Палата Верховного Суду на даний час не відступила. Аналогічний висновок викладений, зокрема, в постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 697/108/16-ц, від 06 серпня 2020 року у справі № 171/2190/17.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування від 18 жовтня 2019 року та, як наслідок, і підстав для повернення сторін договору у первісний стан та скасування державної реєстрації права власності на квартиру та поновлення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що зміна свого рішення щодо вчиненого правочину або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність помилки станом на момент його укладення. Слід виходити з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Під час апеляційного розгляду судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору позивачці виповнилося 79 років; тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мала; встановлення ІІ-ої групи інвалідності з причини: загальне захворювання, обставин щодо помилки у правовій природі укладеного договору дарування, не підтверджує; жодних доказів, які б свідчили, що стан здоров`я позивача погіршився саме на момент вчинення правочину й вона стала потребувати сторонньої допомоги матеріали справи не містять.

Зі змісту оскаржуваного договору вбачається, що позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Так, у оскаржуваному договорі сторони узгодили, що розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором. Дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Водночас, власноручна заява позивача від 08 жовтня 2019 року про дарування квартири онуку спростовують її посилання на помилку щодо розуміння правового характеру спірного правочину і його наслідків для сторін.

Крім того, апеляційний суд враховує пояснення свідків, надані в суді першої інстанції, відповідно до яких ОСОБА_1 усвідомлювала значення договору дарування, неодноразово обговорювала в родинному колі питання дарування квартири онуку та займалася підготовкою документів для вчинення вказаного правочину.

За приписами ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів нотаріус встановлює дійсність намірів сторін укласти договір, роз`яснює вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків такого договору, встановлює відсутність у сторін заперечень щодо його умов. Будь-яких доказів невиконання нотаріусом цих вимог закону позивачем не надано.

Разом з тим, позивачем не доведено обставин відсутності передачі майна за договором дарування, оскільки як на час укладення оспорюваного договору дарування, так і на даний час, позивач зареєстрована і проживає за адресою спірної квартири, в яку, після укладення цього договору також вселилась родина відповідача, який, зокрема, несе витрати по її утриманню. Матеріали справи не містять доказів, що позивач має будь-які перешкоди у проживанні у спірному житлі, а сам факт проживання пов`язаний з наявністю між сторонами родинних відносин та не свідчить про наявність помилки ОСОБА_1 щодо правової природи укладеного 18 жовтня 2019 року правочину.

Крім того, позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про її утримання та про необхідність такого утримання, адже сам по собі похилий вік та незадовільний стан здоров`я не свідчить про це.

Оцінивши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів на їх підтвердження, зокрема доказів, що позивач помилялась щодо правової природи правочину, що укладається, а саме, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 06 жовтня 2020 року.