Уманський міськрайонний суд Черкаської області
Справа №705/3155/18
2-о/705/11/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді Коваля А.Б.

при секретарі Романовій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить суд встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 19.12.2014 року в місті Гайворон Гайворонського району Кіровоградської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Заявлені вимоги заявник обґрунтовує тим, що він 29.04.1978 року уклав шлюб, а згодом розлучився з громадянкою України ОСОБА_3 . Після розлучення, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_2 , який на підставі Указу Президента від 06.05.2014 року № 454 «Про часткову мобілізацію» 19.05.2014 року був призваний на військову службу до Збройних Сил України та, на підставі Наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 19.05.2014 року № 7, був зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 (34 окремий мотопіхотний батальйон в/ч пп НОМЕР_1 ), який був залучений до складу сил, які брали участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України в зоні проведення бойових дій на сході України. При цьому, з 16.07.2014 року він був залучений до складу сил, які брали участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України в зоні проведення бойових дій на сході України. Відтоді він виконував службові бойові завдання в секторі «С» зони проведення бойових дій на сході України.
04.08.2014 року його син виконував бойове завдання в зоні проведення бойових дій в Донецькій області неподалік міста Горлівка. Близько 13.00 години з міста Горлівка по українським бойовим позиціям був проведений обстріл з систем залпового вогню «Град» та касетного міномета «Васильок». В результаті обстрілу син отримав вогнепальне осколкове поранення правої гомілки.
Після поранення його одразу ж було госпіталізовано до м. Дзержинськ Донецької області, де була надана перша медична допомога. На 2 день лікування був переведений до лікарні міста Артемівська (нині міста Бахмут) Донецької області. Пройшовши лікування, його направили до м. Одеси, а пізніше до медичного закладу міста Харкова. Після проходження лікування в Харкові, сина направили до Гайворонської районної лікарні для подальшого медичного відновлення та реабілітації. Нажаль, з огляду на важкість та специфіку отриманого сином поранення він помер в дорозі до медичного закладу.
Заявник ОСОБА_1 вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України було порушено невід`ємне право на життя його сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950 року.
Його звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту загибелі сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби, що сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено, тим, що він має на меті визначення статусу ОСОБА_2 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Син заявника, ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання. Заявник, вважає, що встановлення факту загибелі сина ОСОБА_2 внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.
Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у його відсутність, вимоги заяви підтримує в повному об`ємі та просить суд заяву задоволити.
Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшов лист, у якому просять суд справу слухати у відсутність їх представника.
Представник заінтересованої особи Російської Федерації в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.
Судом ухвалено розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі документів.
Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 03 квітня 1998 року Гайворонським РВ УМВС України в Кіровоградській області (а.с.21-22).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 (а.с. 24).
Згідно довідки військової частини пп НОМЕР_1 від 28.05.2014 року № 123 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Указу Президента України від 06.05.2014 року № 454 «Про часткову мобілізацію»19 травня 2014 року був призваний на військову службу до Збройних Сил України. Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 19.05.2014 року № 7 зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 (а.с. 25).
Згідно довідки військової частини пп НОМЕР_1 від 07.10.2014 року № 949 солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій польовій пошті НОМЕР_1 , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з 16.07.2014 року (а.с. 26).
Згідно витягу із наказу керівника сектору «С» від 06.08.2014 року м. Краматорськ № 11: «4. Вважати такими, що прибули у службове відрядження до складу сил та засобів сектора «С», які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань: 4.1. Нижчепойменованих військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_1 , м. Кіровоград з 16 липня 2014 року … солдата ОСОБА_2 , стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони;…» (а.с. 81).
Згідно довідки військової частини пп В 5509 від 07.10.2014 року № 942 встановлено, 04.08.2014 року ОСОБА_2 , 1985 року народження, отримав вогнепальне осколкове сліпе поранення правої гомілки під час виконання службових обов`язків у зоні АТО під час бою. Вказана довідка видана на підставі акту розслідування від 13.09.2014 року проведеного згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.09.2014 року (а.с. 82).
Зазначене також підтверджується виписними епікризами № 12527 та № 15411, складеними військово-медичним клінічним Центром Південного Регіону (а.с. 87-90).
Згідно медичної характеристики складеного начальником медичної служби начальником медичного пункту військової частини-польова пошта НОМЕР_1 на рядового ОСОБА_2 , 1985 року народження, по прибутті до військової частини після лікування в ВМКЦ Південного регіону м. Одеса з приводу стану після перенесеного вогнепального осколкового сліпого поранення (04.08.2014 року) правої гомілки, видалення стороннього тіла (осколка) (07.08.2014 року). Рекомендовано представити на ВЛК до ВМКЦ Південного Регіону м. Одеса для подальшого визначення придатності до військової служби. Об`єктивно: загальний стан задовільний. Свідомість не порушена. Шкіра та слизові: звичайного кольору, чисті. Периферичні л/вузли не збільшені. В легенях дихання везикулярне, хрипів не має. Живіт м`який б/б. Печінка, селезінка не збільшена. Діагноз: стан після перенесеного вогнепального осколкового сліпого поранення (04.08.2014 року) правої гомілки, видалення стороннього тіла (осколка) (07.08.2014 року) (а.с. 91).
В подальшому ОСОБА_2 був направлений до військово-медичного клінічного центру Південного регіону м. Одеса на ВЛК для визначення придатності до військової служби (а.с. 92).
Згідно довідки військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 07.11.2014 року № 1427, був проведений медичний огляд ВЛК (хірургічного профілю) ВМКЦ Південного регіону 05.11.2014 року, солдата ОСОБА_2 , 1985 року народження, та встановлено, що він потребує відпустки за станом здоров`я на 45 календарних днів.
Згідно лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, ОСОБА_2 , 1985 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 по дорозі в лікарню до м. Гайворона Кіровоградської області (а.с. 94-96).
Згідно витягу із протоколу Центральної військово-лікарської комісії № 315 від 02.02.2015 року встановлено, що поранення: «Осколкове поранення правої гомілки», рядового ОСОБА_2 , 1985 року народження, яке стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть № 2521/1 від 20.12.2014, виданого Гайворонським відділенням КЗ Кіровоградського обласного бюро судово-медичної експертизи (свідоцтво про смерть сер. НОМЕР_4 від 23.12.2014 року, виданого Таужненською сільською радою Гайворонського району Кіровоградської області), пов`язане з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 38).
Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно із ст. 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.
Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України).
До повноважень Верховної Ради України, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Відповідно до статті 4 цього Закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» № 337-VІІІ від 21.04.2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу вказаної заяви вбачається, що 20.02.2014 були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997, для блокування українських військових частин.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року № 337-VІІІ, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.
Підтвердженням окупації Російською Федерацією як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27.01.2015 було прийнято Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасового окупованій території» (далі Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014 року (ст. 1 вказаного Закону зі змінами та доповненнями).
Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Також, постановою Верховної Рад України від 27.01.2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Ради ОБСЄ, Парламентської Ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібервійни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права».
Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015 визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в тому числі частини Донецької області, де отримав смертельне поранення син заявника у справі ОСОБА_2 .
Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо Законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 , 1985 року народження, при виконанні обов`язку військової служби в районі міста Горловки Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 259, 263-265, 268, 315-319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задоволити.

Визнати встановленим факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби (смертельне поранення 04.08.2014 року в районі міста Горлівки Донецької області) 19.12.2014 року в місті Гайворон Гайворонського району Кіровоградської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

На рішення суду, протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. Б. Коваль