Справа № 760/7819/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Машевській О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя шляхом стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації половини вартості автомобіля ЗАЗ, модель 110557, 2007 року виготовлення, в розмірі 22 393,20 грн. (двадцять дві тисячі триста дев`яносто три гривні двадцять копійок) та половини вартості автомобіля BMW, модель 745I, 2002 року виготовлення, в розмірі 122 126,48 грн. (сто двадцять дві тисячі сто двадцять шість грн. сорок вісім копійок), а також судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.04.2020 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У позові позивачка посилається на те, що 08.12.2015 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

13.12.2018 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано.

За час сумісного життя у шлюбі сторони набули (придбали) спільне майно, а саме: 1) автомобіль ЗАЗ, модель 110557, 2007 року виготовлення; 2) автомобіль BMW, модель 745I, 2002 року виготовлення; що підтверджується електронною довідкою Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, сформованою 29.03.2019 року за реєстраційним номером облікової картки платника податків відповідача.

Отже, на думку позивачки, вказані автомобілі були придбані в період шлюбу та є спільним майном подружжя, питання щодо сумісного володіння та користування яким після розлучення сторони не вирішили. З часу розірвання шлюбу відповідач одноосібно володів і користувався спільним сумісним майном аж до його продажу в 2019 році.

07.04.2019 року згідно відомостей, наданих Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в листах № 31/42аз від 21.01.2020 року, № 31/166аз від 19.02.2020 року у відповідь на адвокатські запити № 1/01 від 14.01.2020 року, № 2/02 від 07.02.2020 року, відповідач за договором купівлі-продажу №8046/2019/1401601, укладеним в ТСЦ № 8046 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, продав ОСОБА_3 автомобіль BMW за 40 000,00 грн.

23.04.2019 року згідно відомостей, наданих Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в листі № 31/167аз від 20.02.2020 року у відповідь на адвокатський запит № 3/02 від 13.02.2020 року, відповідач за договором купівлі-продажу №6200/19/008652 продав ТОВ «ТІЗ-24» автомобіль ЗАЗ за 5 000,00 грн.

Відповідач не попереджав позивачку про продаж автомобілів, згоди на їх відчуження від неї не отримував.

Таким чином, позивач не тільки була позбавлена свого права щодо здійснення спільної сумісної власності, а й не надавала згоди на розпорядження відповідачем спільним майном, та кошти від продажу автомобілів BMW і ЗАЗ не отримувала.

З огляду на наведене і на те, що виділ частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності сторін, є неможливим, наразі не вбачається іншого способу поділу спірного майна, окрім як присудження позивачу грошової компенсації його частки.

Таким чином, позивач, як співвласник спірного майна, надає свою згоду на присудження їй грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Вважає, що вартість частки позивача у спільному сумісному майні, що було продано відповідачем, має бути компенсовано з урахуванням середньої ринкової вартості автомобілів.

Згідно аналізу даних інтернет-ресурсу з продажу автомобілів «AUTO.RIA», що знаходиться за посиланням: https://auto.ria.com/search/? year[0].gte=2002&year[0]. lte=2002&categories.main.id=1&brand.id[0]=9&model.id[0]=33436&, середня ринкова вартість автомобіля BMW, подібного за своїми технічними характеристиками, станом на 25.03.2020 року складає 244 252,95 грн., відтак Ѕ частина його вартості становить 122 126,48 грн.

Згідно аналізу даних інтернет-ресурсу з продажу автомобілів «AUTO.RIA», що знаходиться за посиланням: https://auto.ria.com/search/? year[0].gte=2007&year[0]. lte=2007&categories.main.id=1&brand.id[0]=89&model.id[0]=2706&, середня ринкова вартість автомобіля ЗАЗ, подібного за своїми технічними характеристиками, станом на 25.03.2020 року складає 44 786,40 грн., відтак Ѕ частина його вартості становить 22 393,20 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив в позові відмовити повністю, посилаючись на те, що позовна зава необґрунтована, оскільки позивачем не доведено, що майно, а саме: автомобілі ЗАЗ та BMW; належали сторонам на праві спільної сумісної власності, тому не доведено і порушення права позивача відчуженням цих автомобілів відповідачем без отримання згоди позивача. Крім того, не обґрунтована сума, яку позивач визначає для стягнення як грошову компенсацію вартості вказаних автомобілів.

Натомість, матеріали справи містять зворотні для позивача докази, що підтверджують відсутність шлюбних відносин на момент придбання автомобілів, а також такі, що підтверджують дійсну вартість відчужуваних автомобілів за договорами купівлі-продажу.

Так, представник відповідача мотивував тим, що вказані позивачем обставини не відповідають дійсності, оскільки за твердженнями, викладеними нею же у позовній заяві про розірвання шлюбу від 16.10.2018 року (справа № 760/27011/18), які були покладені в основу обґрунтування необхідності розірвання шлюбу з відповідачем, позивач зазначала, що вона з відповідачем вже понад одного року не проживають разом, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, окремо ведуть домашнє господарство, не мають спільного бюджету та інтересів, а тому позивач вирішила, що продовжувати формальне перебування в сім`ї, якої фактично не існує, немає сенсу, і, оскільки вони не проживають разом, то шанси на відновлення сімейних стосунків відсутні.

Вказана обставина, на його думку, була встановлена Солом`янським районним судом м. Києва та врахована при винесенні 13.12.2018 року рішення по справі № 760/27011/18, яке набрало законної сили 15.01.2019 року, про розірвання шлюбу.

Таким чином, на момент звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу - 16.10.2018 року сторони більше року, зокрема, станом до 16.10.2017 року, фактично не проживали разом, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та інтересів.

Враховуючи викладене, автомобіль ЗАЗ, модель 110557, 2007 року випуску, (зареєстрований 10.07.2018 року), та автомобіль BMW, модель 7451, 2002 року випуску, (зареєстрований 01.11.2018 року), були придбані відповідачем у шлюбі, який фактично припинився та існував лише формально.

Отже, викладене в свою чергу свідчить, що майно, придбане відповідачем під час відсутності шлюбних відносин, без участі позивача, не належить на праві спільної сумісної власності позивачу, як одному з подружжя.

Тобто, оскільки подружжя більш як рік не проживало разом і не мало спільного бюджету, автомобілі були придбані відповідачем за власні кошти та є його власністю.

Крім того, заперечував думку позивача, що має бути компенсовано Ѕ частину вартості автомобілів, виходячи з їх середньо ринкової вартості за її власними розрахунками на підставі роздруківок із інтернет-ресурсу з продажу автомобілів «AUTO.RIA», які, нібито, їх підтверджують.

Втім, вказані роздруківки не можуть бути ані доказами визначення середньо ринкової вартості автомобілів, ані доказами визначення дійсної вартості автомобілів, яка, між тим, була визначена умовами договорів купівлі-продажу цих автомобілів.

У відповіді на відзив щодо відсутності права спільної сумісної власності на автомобілі представник позивача вказувала на те, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року не має преюдиційного значення щодо встановлення часу, з якого сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, тому доводи відповідача, що автомобілі, придбані в 2018 році, не підлягають поділу, оскільки не являються їх з позивачем спільною сумісною власністю, на думку представника, є хибними.

Щодо не підтвердження належним чином вартості майна, що підлягає поділу, та недопустимості як доказів розрахунків середньої ринкової вартості автомобілів, отриманих з даних інтернет-ресурсу з продажу автомобілів «AUTO.RIA», на думку представника, такі твердження також є помилковими, адже розрахунки отримані внаслідок аналізу вартості автомобілів, подібних за своїми якостями (технічними характеристиками), як того і вимагає законодавство, і підтверджують середню ринкову вартість відчужених автомобілів.

В основу такого твердження відповідача лягло помилкове припущення, що визначення ринкової вартості майна здійснюється тільки суб`єктами професійної оціночної діяльності згідно Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001 року.

Інших обґрунтувань, чому розрахунок середньої ринкової вартості автомобілів не може бути отриманий з даних інтернет-ресурсу з продажу автомобілів «AUTO.RIA», відповідачем не надано, як не надавались і будь-які інші дані у спростування інформації про вирахувану вартість відчужених автомобілів.

В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача стверджував, що на момент придбання спірних автомобілів фактично сторони не перебували у шлюбних відносинах, не мали спільного бюджету, що випливає з тверджень позивачки в позовній заяві та рішенні суду про розірвання шлюбу.

Відтак, кожен з них жив на свої кошти, а тому придбання автомобілів відповідачем відбувалось без фінансової участі позивача - за власний кошт.

В свою чергу, у позивача відсутні докази зворотного, що вказані автомобілі були придбані саме за кошти подружжя.

Щодо порядку визначення середньо ринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, то він визначається постановою КМ України від 10.04.2013 року № 403, а вказані роздруківки позивача не можуть бути ані доказами визначення середньо цинкової вартості автомобілів, ані доказами визначення дійсної вартості автомобілів.

При цьому порядок оцінки транспортних засобів визначено наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092 «Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів».

Проте, позивачем не встановлена за вказаними правилами ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна, огляд спірних автомобілів не проводився.

Натомість, з метою оподаткування дохід від продажу легкового автомобіля визначається, виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу (міни), але не нижче середньо ринкової вартості відповідного транспортного засобу або не нижче його оціночної вартості, визначеної згідно із законом (за вибором платника податку).

При цьому, середньо ринкова вартість легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів визначається щокварталу центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, у порядку, встановленому КМУ (для кожної марки, моделі таких транспортних засобів з урахуванням року випуску та пробігу, на підставі аналізу фактичних цін продажу відповідних транспортних засобів), і оприлюднюється на офіційному веб-сайті цього органу в режимі вільного доступу до 10 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

За таких обставин, визначена у договорах купівлі-продажу автомобілів їх вартість відповідає ринковій вартості, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу, а також з врахуванням індивідуальних особливостей кожного транспортного засобу.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти заявлених вимог щодо поділу майна заперечували, вважаючи спірні автомобілі особистою власністю відповідача.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі, приходить до висновку про наступне.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 08.12.2015 року, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року було розірвано.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідача було придбано: 1) автомобіль ЗАЗ, модель 110557, 2007 року виготовлення; 2) автомобіль BMW, модель 745I, 2002 року виготовлення; що підтверджується електронною довідкою Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, сформованою 29.03.2019 року за реєстраційним номером облікової картки платника податків відповідача.

Так, 07.04.2019 року згідно відомостей, наданих Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в листах № 31/42аз від 21.01.2020 року, № 31/166аз від 19.02.2020 року, відповідач за договором купівлі-продажу №8046/2019/1401601, укладеним в ТСЦ № 8046 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, продав ОСОБА_3 автомобіль BMW за 40 000,00 грн.

23.04.2019 року згідно відомостей, наданих Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в листі № 31/167аз від 20.02.2020 року, відповідач за договором купівлі-продажу №6200/19/008652 продав ТОВ «ТІЗ-24» автомобіль ЗАЗ за 5 000,00 грн.

На думку позивачки, оскільки вказані автомобілі були придбані в період реєстрації шлюбу, тому є спільним майном подружжя.

У відповідності до гл. 8 Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60-71) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. І об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Утім, із цього правила є певне виключення.

Так, ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Також відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Однак, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11 роз`яснюється, що суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідач, заперечуючи проти поділу майна подружжя, посилався на те, що, дійсно, вони з позивачкою проживали окремо та припинили шлюбні відносини приблизно за півтора роки до подання позивачкою у жовтні 2018 року позовної заяви про розірвання шлюбу, оскільки через часті сварки він повернувся проживати за своїм зареєстрованим постійним місцем проживання до матері, а спірні автомобілі були придбані ним у 2018 році після фактичного припинення сімейних відносин та на особисті кошти, які були йому надані його матір`ю, отримані нею 10.02.2016 року від продажу іншого автомобіля, що належав їй на праві особистої приватної власності.

Сімейних заощаджень з позивачкою вони не мали, гроші в будь-яке спільне майно не вкладали.

При цьому рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року також було встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть.

Викладені відповідачем обставини з боку позивачки спростовані не були. Більш того, вона їх не заперечувала, оскільки, як вбачається зі змісту поданої позивачкою у жовтні 2018 року позовної заяви про розірвання шлюбу, вона сама стверджувала, що станом на час її подання сторони вже понад одного року не проживають разом, не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, окремо ведуть домашнє господарство, не мають спільного бюджету та інтересів. Відповідач продовжує проживати з матір`ю.

Крім того, як встановлено судом, сторони мають окремі постійні місця проживання, кожен зі своїми батьками.

Отже, зі встановлених судом обставин вбачається, що відповідач придбав спірні автомобілі, право власності на які було зареєстровано на його ім`я, під час зареєстрованого шлюбу, однак, як пояснив відповідач та як стверджувала раніше сама позивачка, на час придбання та реєстрації спірного майна їх сім`я фактично розпалася, т. я. сторони певний період часу шлюбних відносин не підтримували та спільного господарства не вели.

Щодо тверджень представника позивачки, що спірні автомобілі були придбані на спільні кошти, то суд не вбачає підстав приймати відповідні доводи до уваги, оскільки жодні докази, які б свідчили про спільність ведення бюджету сторін під час його придбання, відсутні.

Крім того, як було встановлено, відповідач придбав автомобілі за кошті, які отримав від своєї матері ОСОБА_4 , а та - від продажу автомобіля DAEWOO LEXIA, 2008 року випуску, який належав їй на праві власності, що підтверджується відомостями витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10.02.2016 року, відповідно до умов якого вартість проданого автомобіля складає 30000 грн.

Тобто, у відповідача виникло право власності на автомобілі, придбані в період шлюбу, але за час фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін, на кошти відповідача, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.

Верховний суд України у своїх постановах від 03.06.2015 року, 16.12.2015 року, 18.05.2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Між тим, представник позивача лише наполягала на презумпції режиму спільного майна подружжя і повідомила, що з їх боку всі докази додані до позовної заяви та необхідність подання інших доказів для вирішення даного спору не вбачається.

При цьому ж доводи представника позивачки щодо спільної участі подружжя в набутті майна не підтверджені жодним доказом та, окрім того, спростовуються викладеними обставинами та доказами щодо часу припинення ведення сторонами спільного господарства і відсутності спільних джерел для придбання спірного майна, тому суд критично ставиться до тверджень представника позивачки, виходячи як з відсутності їх об`єктивного підтвердження, так і з відсутності в них будь-якої логіки.

Стаття 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи та одержані у встановленому законом порядку і містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що обставини справи повністю спростовують доводи позивача, яким не надано жодних доказів того, що майно було придбано за спільні кошти подружжя, з огляду на що вимоги поро поділ спільного майна є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 57,60,71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 206, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Суддя: