Номер провадження: 22-ц/813/4947/20
Номер справи місцевого суду: 523/6153/16-ц
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Кредитного договору №014/0079/74/59543 від 11 липня 2006 року Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» надано ОСОБА_2 кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 50 000,00 дол. США строком до 11 липня 2026 року зі сплатою 12% річних, при цьому позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути суму отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісію згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. Надання кредитних коштів проводилося шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

27 квітня 2010 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 014/0079/74/59543/03, згідно якої сторони домовились надати позичальнику кредитні канікули та врегулювати заборгованість за Кредитним договором.

В забезпечення належного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору між банком та ОСОБА_1 укладено Договір поруки №014/0079/74/59543/1 від 11 липня 2006 року, згідно якого остання виступила поручителем ОСОБА_2 і взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати за зобов`язання ОСОБА_2 , що виникають з умов кредитного договору в повному обсязі цих зобов`язань.

Надалі, відповідно до п. 1.3 Статуту, що зареєстрований 06.06.2012 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стало правонаступником АППБ «Аваль».

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не виконував умови кредитного договору, а саме не здійснював щомісячну сплату кредиту, сплату відсотків за користуванням кредитом, у позичальника перед банком утворилась заборгованість.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0079/74/59543 від 11 липня 2006 року у розмірі - 45505, 56 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на день розрахунку 1193074 грн. 51 коп., що складається з:

-заборгованості за кредитом 43 533, 84 доларів США (1141379 грн. 53 коп.);

-заборгованості за відсотками - 1971, 72 доларів США (51694, 98 гривень).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про розгляд справи, ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини не явки суду не повідомив, належне представництво своїх інтересів в Одеському апеляційному суді у зв`язку з розглядом апеляційної скарги його дружини ОСОБА_1 , як поручителя за укладеним ним кредитним договором, не забезпечив.

Будучи належним чином повідомленими ОСОБА_1 та її представник адвокат Гудков С.О. в судове засідання на 29.09.2020 року на 14-00 в судове засідання не з`явилися, надали клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з перебуванням в рейсі за кордоном відповідача ОСОБА_2 з 03.07.2020 року до 03.03.2021 року. Просили розглянути дане клопотання за їх відсутності, не повідомивши про причини не явки в судове засідання.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.09.2020 року клопотання про зупинення провадження у справі залишено без задоволення.

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на 29.09.2020 року на 14-00 г. в судове засідання явку свого представника не забезпечило, про причини не явки представника не повідомило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. З цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Оскаржуване рішення даним вимогам закону у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, стягуючи заборгованість в солідарному порядку відповідно до розрахунку виконаного позивачем, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

-11 липня 2006 року між ОСОБА_2 та банком підписано кредитний договір № 014/0079/74/59543, згідно умов якого позичальнику було надано кошти в сумі 50000, 00 доларів США на строк до 11 липня 2026 року під 12,0% відсотків річних з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом щомісячними фіксованими платежами. Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору, ОСОБА_2 зобов`язався щомісячно повертати кредитні кошти згідно графіку погашення та щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12 % річних (п.1.4 Договору) (а. с. 13-17);

-позивач повністю та в строки виконав зобов`язання по даному кредитному договору перед ОСОБА_2 ;

-відповідно до додаткової угоди від 27.04.2010 року до кредитного договору від 11.07.2006 року врегульовано на дату укладення додаткової угоди суму заборгованості у розмірі 47 266,05 доларів США та за процентами у розмірі 436,83 доларів США, тимчасово встановлено кредитні канікули, визначено розмір та порядок сплати процентів з урахуванням кредитних канікул. Крім того сторони домовилися на період з 27.10.2010 року до 27.04.2011 року зменшити розмір щомісячного платежу до розміру, визначеному в Графіку погашення Кредиту та інших платежів за Кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди у такому порядку: протягом строку кредитних канікул сукупна заборгованість Позичальника по сплаті процентів за Кредитом відповідно до умов Кредитного договору становить 5 860 доларів США, яка підлягає сплаті позичальником під час кредитних канікул щомісячними платежами по 275 доларів США що становить 56% сукупної заборгованості (пільгова заборгованість). Різниця між Сукупною заборгованістю за процентами і Пільговою заборгованістю за процентами становить 2 560 доларів США та складається із щомісячної залишкової заборгованості за процентами (п. п. 2.1.1., 2.1.2). На підставі цієї Додаткової угоди з 27 квітня 2010 року фактична заборгованість за сумою Кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв`язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості (п.1.3). (а. с. 20-22);

- ОСОБА_2 не виконуються вищезазначені умови, а саме не здійснюється щомісячна сплата кредиту, в зв`язку з чим, станом на 01 квітня 2016 року заборгованість по кредиту становить 45505, 56 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на день розрахунку 1193074 грн. 51 коп., що складається з:

- заборгованості за кредитом - 43533, 84 доларів США (1141379 грн. 53 коп.);

- заборгованості за відсотками - 1971, 72 доларів США (51694, 98 гривень), (розрахунок а.с. 6-12);

-в забезпечення належного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору був укладений Договір поруки № 014/0079/74/59543/1 від 11 липня 2006 року, згідно якого ОСОБА_1 виступила поручителем ОСОБА_2 і взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати за зобов`язання ОСОБА_2 , що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов`язань. У випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, то відповідачі - позичальник і поручитель несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості. ОСОБА_1 з умовами кредитного договору від 11.07.2006 року та договору поруки від цієї ж дати ознайомлена та згодна, що підтверджується власноручним підписом в Договорі поруки. (а.с.18,19);

- ОСОБА_1 надала письмову згоду на укладення додаткової угоди від 27.04.2010 року до кредитного договору від 11.07.2006 року та підтвердила актуальність та незмінність своїх зобов`язань, як поручителя (а. с. 23);

-відповідачі повідомлялись листами - вимогами про порушення зобов`язання і необхідність сплатити заборгованість (а. с. 31-37);

-відповідачі не виконали свої зобов`язання та продовжують користуватися отриманими кредитними коштами.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526, частини першої статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що банк виконав умови передбачені кредитним договором, виділивши позичальнику кредит в сумі 50 000 доларів США на строк 240 місяців з 11 липня 2006 року до 11 липня 2026 року зі сплатою 12 % річних.

Встановивши факт виконання кредитором зобов`язань за кредитним договором і фактичну видачу кредитних коштів позичальнику, враховуючи не доведення позичальником своєчасності та повноти виконання ним зобов`язань за кредитним договором і, як слідство, відсутності заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції вірно вважав, що у позичальника перед банком утворилась прострочена заборгованість за кредитним договором № 014/0079/74/59543 від 11.07.2006 року з урахуванням додаткової угоди від 27.04.2010 року № 014/0079/74/59543/03

Як вже зазначалося, строк кредитування за кредитним договором № 014/0079/74/59543 від 11.07.2006 року встановлений на 240 місяці (20 років), тобто до 11.07.2026 року (п. 1.2. кредитного договору).

Разом з тим у пункті 6.5. кредитного договору сторони дійшли згоди, що кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції та інші витрати, у випадках невиконання Позичальником умов цього Договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.

Кредитором були направлені на адресу боржника та поручителя вимоги про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків 17.02.2016 року і зі змісту вимоги боржнику запропоновано у строк не більше 60 календарних днів з часу направлення цієї вимоги здійснити дострокове погашення Кредиту у повному обсязі зі сплатою процентів з вказівкою заборгованості станом на 12.02.2016 року.

Враховуючи наведені обставини, строк виконання зобов`язання за кредитним договором кредитором змінений з 11.07.2026 року на 17.04.2016 року (правова позиція, викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18).

До суду з позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя кредитор звернувся 06.05.2016 року, додавши розрахунок заборгованості станом на 01.04.2016 року.

Враховуючи наведене, строк передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України позивачем не пропущений і порука з цих підстав не є припиненою.

Також немає підстав вважати припиненою поруку з підстав ст. 559 ч.1 ЦК України у зв`яку зі збільшенням відповідальності поручителя без його згоди.

Як вбачається з матеріалів справи Банк та позичальник уклали додаткову угоду 27.04.2010 року, в якій погодили суму заборгованості саме на цю дату, погодили кредитні канікули, та розмір процентів, які становлять Сукупну заборгованість, Пільгову заборгованість та різницю заборгованості за процентами, на яку збільшується фактична заборгованість за сумою Кредиту. Поручитель надала письмову згоду на укладення додаткової угоди з всіма умовами, які погодили кредитор та позичальник в тому числі і щодо розміру заборгованості, та порядку подальшого погашення кредиту та сплати процентів.

Зі змісту розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що Банком заявлено до стягнення заборгованість за тілом кредиту (невиплачений залишок) та за процентами за користування кредитом станом на 01.04.2016 року. При цьому з розрахунку вбачається, що станом на 05.10.2015 року заборгованості за відсотками у позичальника не було. Прострочення заборгованості на час направлення досудової вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків становило за тілом кредиту - 654.74 доларів США та за процентами 872.66 доларів США (різниця між плановим погашенням та фактичним погашенням).

Таким чином Банк мав підстави для реалізації свого права кредитора на дострокове повернення всієї суми кредиту та на вимогу про сплату відсотків за час фактичного користування кредитом, за договірною ставкою в період дії кредитного договору.

Сам розрахунок заборгованості за тілом кредиту відповідає непогашеному залишку за тілом кредиту. Крім того заборгованість за відсотками відповідає умовами кредитного договору та зокрема договірній ставці враховуючи, що проценти розраховані до настання строку дії договору, який змінений кредитором.

Оскільки станом на 05.10.2015 року, 15.10.2015 року, 18.11.2015 року заборгованість за відсотками у позичальника була відсутня, а прострочення заборгованості виникло після 18.11.2015 року і на час розрахунку заборгованості - 01,04.2016 року дорівнювала 1971.72 доларів США, що узгоджується з розміром позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, які заявлені до стягнення, підстав для набуття висновку про некоректність даного розрахунку у відношенні позичальника та поручителя, немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі, який заявлений позивачем.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність фактичного отримання позичальником кредиту у розмірі 50 000 доларів США не можуть бути взятими до уваги, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи і не узгоджуються з доказами, які додані до справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позичальник здійснював платежі протягом більше 9 років після укладення кредитного договору. Ним у квітні 2010 року укладалася з Банком додаткова угода в якій погодили суму заборгованості саме на цю дату, погодили кредитні канікули, розмір процентів, які становлять Сукупну заборгованість, Пільгову заборгованість та різницю заборгованості за процентами, на яку збільшується фактична заборгованість за сумою Кредиту. Поручителем надавалася письмова згода на укладення додаткової угоди.

Будь-яких доказів про розірвання кредитного договору у зв`язку з невиконанням його умов кредитором (фактична невидача кредитних коштів) апелянтом не надано.

Доводи апеляційної скарги про помилковість розрахунку заборгованості з посиланням на перевищення Банком розміру ануїтетних платежів у 2007-2008 роках, про введення Банком в оману стосовно умов кредитного договору щодо розміру щомісячних платежів і збільшення таким чином відповідальності поручителя є неспроможними, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами і фактично зведені лише до самої незгоди з висновками суду, як такого.

Як вже зазналося, у квітні 2010 року позичальник та кредитор погодили суму фактичної заборгованості станом на 27.04.2010 року і тому будь-які посилання апелянта на незгоду з протиправним збільшенням Банком ануїтетних платежів у 2007-2008 роках та про оману з боку Банку щодо розміру щомісячних платежів, не можуть бути взятими до уваги.

У зв`язку з тим, що поручитель письмово вказала, що згодна з умовами кредитного договору від 11.07.2006 року та договору поруки від 11.07.2006 року, а також з умовами додаткової угоди від 27.04.2010 року, підстав для висновку що збільшення обсягу заборгованості відбулося без згоди поручителя, не має.

Доводи апеляційної скарги, що суд розглянув справу за відсутності належного повідомлення ОСОБА_2 не можуть бути взятими до уваги в якості підстави для скасування судового рішення з огляду на таке.

Дійсно в матеріалах справи вбачається, що судова кореспонденція, яка направлялася судом на адресу ОСОБА_2 повернулася з поміткою про невручення у зв`язку з перебігом терміну зберігання, що не може вважатися належним повідомленням.

Проте, сам ОСОБА_2 апеляційну скаргу на рішення суду не подавав, а апеляційна скарга ОСОБА_1 подана нею у власних інтересах, як самостійної сторони у справі. Будь-яких повноважень на представництво інтересів ОСОБА_2 ОСОБА_1 до суду не подано і апеляційна скарга в інтересах саме ОСОБА_2 , як сторони у справі не подавалася.

Що стосується самої ОСОБА_1 то з матеріалів справи вбачається, що направлена на її адресу судова повістка повернулася до суду першої інстанції з поміткою про відмову в отриманні судової кореспонденції, що в розумінні ст. 128- 130 ЦПК України є належним повідомленням сторони.

При таких обставинах, немає підстав для задоволення апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення за доводами апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 , не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.10.2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін