Дата документу 05.10.2020 Справа № 554/1171/20
Провадження №2/554/1009/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Таран В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади м.Полтави в особі Полтавської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права на нерухомість за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у лютому 2020 року звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м.Полтави в особі Полтавської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права на нерухомість за набувальною давністю, в якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на житлову кімнату площею 12,7 кв.м, лоджію 5,6 кв.м, та місця загального користування: коридор 10 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, кухня 9,6 кв.м, ванна 2,6 кв.м, шафа 0,5 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що згідно з рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів №124 від 24.04.1996 року затверджено розподіл жилої площі, згідно якого 3-кімнатна квартира АДРЕСА_2 була надана для заселення гр. ОСОБА_1 . Позивач зареєстрований та проживає у зазначеній квартирі з 28 червня 1996 року. Рішенням Полтавської міської ради, на виконання спільної постанови адміністрації та комітету профспілки УБР «Укрбургаз», було надано вищезазначену квартиру ОСОБА_1 .

Вищевказаний об`єкт нерухомості не належить до комунальної власності міста та на балансі Полтавського ВБР ФБУ «Укрбургаз» АТ «Укргзвидобування» не обліковується.

Таким чином, позивач проживає та відкрито користується спірною квартирою, яка немає власника, з 1996 року, але отримати її у власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» немає можливості, оскільки квартира немає власника, належного балансоутримувача та не передана до комунальної власності міста.

На вказану квартиру не претендують інші особи, оскільки квартира була надана позивачу у постійне користування і він отримав майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відповідно до рішення Октябрського районного суду, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділено в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,7 кв.м, лоджію 5,6 кв.м, та місця загального користування: коридор 10 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, кухня 9,6 кв.м, ванна 2,6 кв.м.

Ухвалою суду від 27.02.2020 року було відкрито провадження у даній справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

ВідповідачТериторіальна громада м.Полтави в особі Полтавської міської ради надіслав до суду відзив, в якому вказав, що відсутні правові підстави на набуття права власності за набувальною давністю ОСОБА_1 , оскільки спірна квартира виділялася на склад сім`ї з 4-х осіб, та крім нього користувачами спірної квартири є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . В інакшому випадку, у разі визнання права власності у порядку набувальної давності за ОСОБА_1 , суд має безпідставно позбавити конституційного права на житло ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.61-63).

Згідно відповіді на відзив представника позивача ОСОБА_6 , позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказав, що спірна квартира була заселена на підставі ордеру, що не давало права для набуття права власності, а лише надавало право користування. Тож, володіння позивачем спірною квартирою є добросовісним. Власник спірної квартири відсутній. Відповідно до рішення Октябрського районного суду м.Полтави користування спірною квартирою було розподілено між кількома особами, та кожному виділено окремі житлові приміщення та приміщення загального користування. Отже, позивач звернувся до суду саме з вимогою визнання права власності на ті приміщення, що були відповідно до вказаного рішення суду виділені саме йому. Таким чином, даний позов прав інших співкористувачів не порушує (а.с.80-81).

Згідно відзивуОСОБА_2 , рішенням житлової комісії міськвиконкому виконкому міської Ради народних депутатів від 24.04.1996 року, 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка передана від ПДБК Полтавському УБР «Укрбургаз» за договором, надано ОСОБА_1 на склад сім`ї з 4-х осіб, відповідно до постанови адміністрації та комітету профспілки УБР «Укрбургаз». З 26.06.2006 року в квартирі АДРЕСА_1 разом з позивачем зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Представник позивача подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просила позов задовольнити. Вказала, що станом на 28.06.1996 року в даному житловому приміщенні разом з позивачем були зареєстровані й члени його сім`ї: дружина та двоє синів. Проте, з 16.08.2006 року шлюб між подружжям було розірвано. Колишня дружина та сини не є членами його сім`ї. Позивач дійсно заселився в квартиру на законних підставах згідно з ордером, але договору на користування з ним не було укладено.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, адвокат в наданій заяві просила справу розглянути у їх відсутність, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача Територіальної громади м.Полтави в особі Полтавської міської ради до суду повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних і доказів.

В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів №124 від 24.04.1996 року 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка передана від ПДБК Полтавському УБР «Укрбургаз» за договором, надано гр. ОСОБА_1 на склад сім`ї з 4-х осіб, відповідно до спільної постанови адміністрації та комітету профспілки УБР «Укрбургаз» (а.с.10).

Згідно рішення Октябрського районного суду м.Полтави (справа №2-3356/08), встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділено в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,7 кв.м, лоджію 5,6 кв.м, та місця загального користування: коридор 10 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, кухня 9,6 кв.м, ванна 2,6 кв.м (а.с.20).

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст.344 ЦК України.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18).

Зазначені вище висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , як співробітнику Полтавського ВБР ФБУ «Укрбургаз», було надано житлову площу у вигляді 3-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , згідно рішення спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету Полтавського ВБР ФБУ «Укрбургаз» від 21.03.1996 року (а.с.11).

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно матеріалів справи, позивач з часу вселення був обізнаний, що квартира перебувала у віданні підприємства, він вселився в квартиру на підставі ордеру, користується цим житлом на підставі відповідного правого акту, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на зазначену кімнату, лоджію та місця загального користування на підставі ст.344 ЦК України.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірне житлове приміщення.

При цьому, суд приймає до уваги, що сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Суд вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної частини квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Крім того, слід зазначити, що позивач - не єдиний користувач квартири, і хоч йому судом і виділено в користування кімнату, проте судом виділені в загальне користування приміщення, на які позивач претендує як власник за набувальною давністю, що безсумнівно є зазіханням на конституційні права колишніх членів сім`ї ОСОБА_1 .

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04.11.1950 року, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41).

У зв`язку з чим, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства та досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд на підставі ст.141 ЦПК України покладає судові витрати на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.15,16,319,344 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади м.Полтави в особі Полтавської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права на нерухомість за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповідач: Територіальна громада м.Полтави в особі Полтавської міської ради, місцезнаходження: 36000, м.Полтава, вул.Соборності,36, ;

відповідач: ОСОБА_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя: А.М.Чуванова