Номер провадження: 22-ц/813/1867/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/11575/16-ц

Номер провадження: 22-ц/813/1867/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивачі 1) ОСОБА_1 , 2) Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФОРІНТ»,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФОРІНТ», про витребування майна з чужого незаконного володіння, позовом акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФОРІНТ», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФОРІНТ» про визнання договору іпотеки недійсним,за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФОРІНТ»на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В. о 17 годині 44 хвилині 20 червня 2018 року, повний текст рішення складено 02 липня 2018 року,

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить витребувати від ОСОБА_2 на його користь підвальне приміщення, загальною площею 126,8 кв. м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (далі Підвальне приміщення).

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що за договором купівлі-продажу від 26.07.2007 року він придбав у ОСОБА_3 вищевказане підвальне приміщення. Договір купівлі-продажу було зареєстровано в реєстрі правочинів.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26.07.2007 року він уклав з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір іпотеки, за яким передав в іпотеку підвальне приміщення.

ОСОБА_2 незаконно, без його відома заволоділа підвальним приміщенням. При укладенні договору купівлі-продажу, за яким вона стала власником підвального приміщення, не було перевірено знаходження підвального приміщення у власності інших осіб. ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.02.2015 року, йому було відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_3 .. Таким чином, він є законним власником спірного підвального приміщення, має право на захист свого порушеного права (Т. 1, а. с. 1 2).

У жовтні 2016 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі Банк) звернулося до суду з позовом, в якому просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 010/15-43/07-391 від 26.07.2007 року (далі Кредитний договір) у загальному розмірі 349 407,77 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - Підвальне приміщення.

Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що за кредитним договором від 26.07.2007 року ОСОБА_1 отримав від Банку кредит у сумі 145 000 доларів США, зі сплатою процентів у розмірі 12,5%, строком до 23.07.2022 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26.07.2007 року Банк уклав із ОСОБА_1 договір іпотеки, за яким в іпотеку передано Підвальне приміщення.

Позичальник тривалий час не виконувались умови кредитного договору з повернення кредиту, сплаті процентів, у зв`язку з чим станом на 14.09.2016 року виникла заборгованість у загальному розмірі 349 407,77 доларів США, яка складається з: - заборгованість за кредитом 139 413,49 доларів США; - заборгованість за процентами 139 754,12 доларів США; - пеня по кредиту 18 238,21 долара США; - пеня по відсоткам 52 001,95 доларів США.

Внаслідок невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором Банк набув право звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. Договір купівлі-продажу підвального приміщення, укладений 26.07.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є чинним (зареєстрований в реєстрі правочинів згідно витягу № 4350070 від 26.07.2007 року. Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано в електронному реєстрі прав власності, про що свідчить штамп на договорі від 21.02.2008 року). Вказане підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.02.2015 року.

Хоча підвальне приміщення фактично знаходиться у володінні ОСОБА_2 , право власності ОСОБА_1 на підвальне приміщення є чинним (Т. 1, а. с. 71 73).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2016 року вищезазначений позов Банку об`єднано в одне провадження з вищевказаним позовом ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння (Т. 1, а. с. 109 - 109 зворотна сторона).

У грудні 2016 року ОСОБА_2 , не визнавши первісний позов Банку, звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір іпотеки від 26.07.2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий № 2546, предметом іпотеки за яким є - Підвальне приміщення.

ОСОБА_2 обґрунтовує свої зустрічні вимоги тим, що підвальне приміщення належало територіальній громаді м. Одеси, яким вона користується на підставі договору оренди від 13.12.2004 року. За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 20.10.2010 року, реєстровий № 3852, вона викупила підвальне приміщення у територіальної громади. Право власності продавця при укладенні договору купівлі-продажу було підтверджено Свідоцтвом про право власності на нежилі підвальні приміщення серії ЯЯЯ № 987443, виданим виконавчим комітетом Одеської міської ради 07.09.2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 04.08.2005 року № 389. Право власності територіальної громади м. Одеси на підвальне приміщення було зареєстровано в ОМБТІ 29.09.2006 року. При укладені договору купівлі-продажу ніяких зареєстрованих обтяжень щодо іпотеки не було.

Крім того, попереднє рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2006 року, за яким право власності на підвальне приміщення було визнано за ОСОБА_4 , було скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.07.2007 року, справу було направлено на новий розгляд. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.08.2008 року в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на підвальні приміщення відмовлено. Визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного підвального приміщення (укладені після набуття чинності рішенням Приморського районного суду від 03.11.2006 року): 1) від 10.02.2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; 2) від 08.06.2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ..

Таким чином, вона є добросовісним набувачем підвального приміщення, їй нічого не було відомо про права ОСОБА_1 на підвальне приміщення. На дату укладення договору іпотеки (26.07.2007 року) право власності ОСОБА_1 на підвальне приміщення не було зареєстроване в реєстрі. Воно було зареєстроване тільки 21.02.2008 року. Банк і ОСОБА_1 діють за домовленістю недобросовісно, намагаючись вирішити свої проблеми за рахунок належного їй майна (Т. 1, а. с. 114 119).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.01.2017 року вищезазначений зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з вищевказаним позовом ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та позовом Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки (Т. 1, а. с. 155).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2018 року до участі у справі, у якості правонаступника Банку, залучено ТОВ «Фінансова Компанія «ФОРІНТ» (Т. 2, а. с. 112 - 113).

У судовому засіданні суду першої інстанції адвокат Лавренюк О.Ю., діючий від імені ОСОБА_1 , особисто ОСОБА_1 підтримали доводи та вимоги позову останнього. Заперечували проти позову Банку та зустрічного позову ОСОБА_2 .. Просили у задоволенні позову Банку та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Адвокат Ковиркіна І.І., діюча від імені ОСОБА_2 , у судовому засіданні місцевого суду підтримала доводи та вимоги позову ОСОБА_2 .. Заперечувала проти позовів ОСОБА_1 , Банку. Просила у задоволенні позовів ОСОБА_1 , Банку відмовити (Т. 2, а. с. 129 131).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2018 року в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «Фінансова Компанія «ФОРІНТ», про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

У задоволенні позову ТОВ «Фінансова Компанія «ФОРІНТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ТОВ «Фінансова Компанія «ФОРІНТ» про визнання договору іпотеки недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 26 липня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержателем) і ОСОБА_1 (іпотекодавцем), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований за № 2546, предметом якого визначено Підвальне приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі - 352,40 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2006 року про визнання права власності на підвальне приміщення за ОСОБА_5 скасовано. Визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного підвального приміщення, укладені після набуття чинності рішенням Приморського районного суду від 03.11.2006 року, а саме - від 10.02.2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та від 08.06.2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ..

На час укладення спірного договору іпотеки між Банком та ОСОБА_1 за останнім у державному реєстрі не було зареєстровано право власності на предмет іпотеки.

Банку було відомо, що з 24.02.2010 року спірне підвальне приміщення повернуто у власність територіальної громади м. Одеси.

ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 13.12.2004 року користувалася спірним підвальним приміщенням. 20.10.2010 року викупила його у територіальної громади, зареєструвала право власності на підвальне приміщення 21.01.2011 року. Запис про іпотеку перешкоджає їй у здійсненні права власності (Т. 2, а. с. 134 135, 137 - 141).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про витребування підвального приміщення з незаконного володіння ОСОБА_2 .. Просить рішення суду першої інстанції в оскарженій частині скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення його вимог про витребування спірного підвального приміщення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що спірне підвальне приміщення придбано ним у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 26.07.2007 року. Не маючи можливості використовувати це нерухоме майно, він подав позов про визнання вказаного договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року недійсним. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.02.2015 року, йому було відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року. Таким чином, діє презумпція правомірності правочину він є власником спірного підвального приміщення. Суд не звернув уваги на те, що за наявності у державному реєстрі запису про обтяження підвального приміщення було здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірне підвальне приміщення.

ТОВ «Фінансова Компанія «ФОРІНТ» в апеляційній скарзі оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та відмови у задоволенні вимог Банку, правонаступником якого є товариство, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Просить рішення суду першої інстанції в оскарженій частині скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 про витребування майна та товариства про звернення стягнення на підвальне приміщення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що ОСОБА_2 не надала доказів, які б свідчили про недійсність договору іпотеки. Помилковим є висновок суду про те, що на час укладення договору іпотеки право власності за ОСОБА_1 не було зареєстровано. Договір купівлі-продажу і договір іпотеки укладені в один день 26.07.2007 року. На момент укладення договору іпотеки діюче законодавство передбачало тільки обов`язкову державну реєстрацію правочину. Договір купівлі-продажу було зареєстровано в реєстрі правочинів - 26.07.2007 року, а право власності було зареєстровано пізніше 21.02.2008 року. Договір купівлі-продажу від 26.07.2007 року, за яким ОСОБА_1 придбав у власність спірне підвальне приміщення, не визнано недійсним. Про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року, за яким ОСОБА_1 придбав у власність спірне підвальне приміщення, вимоги не заявлялися.

Відзиву на вищевказані апеляційні скарги до суду не надійшло.

Адвокат Ковиркіна І.І., діюча від імені ОСОБА_2 , у судовому засіданні заперечувала проти апеляційних скарг. Просила у задоволенні апеляційних скарг відмовити. Оскаржуване рішення просила залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

ТОВ «Фінансової Компанії «ФОРІНТ» надало клопотання про розгляд справи за відсутності представника товариства.

Вказані клопотання ОСОБА_1 , ТОВ «Фінансової Компанії «ФОРІНТ» не заслуговують на увагу апеляційного суду, з огляду на наступне.

Частинами 1 - 3 статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним.

Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви про відкладення розгляду справи, заяви про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Фінансової Компанії «ФОРІНТ» не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаних заявах. Крім того відміткою на вказаних заявах підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначених електронних документів.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників, які в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_2 , відмову в задоволенні позовів ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансової Компанії «ФОРІНТ». Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 3, 11, 13, 15, 16, 202, 203, 204, 317, 319, 334, 387 ЦК України, ст. ст. 3, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») та процесуального (ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційних скарг не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2006 року було визнано за ОСОБА_5 право власності на Підвальне приміщення.

10 лютого 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу Підвального приміщення.

Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстрований в реєстрі за №74. Зазначене приміщення належало продавцю, ОСОБА_5 , на праві приватної власності на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2006 року за №2-9436/06 зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 60 неж., на стор. №11, реєстраційний номер 17352450.

08 червня 2007 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купила зазначене спірне Підвальне приміщення. Цей договір також був посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сімаченко С.Л. та зареєстровано в реєстрі за №783.

26 липня 2007 року між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу Підвального приміщення, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі під № 2541.

У результаті укладання шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

На момент укладання спірного договору купівлі-продажу відповідачці ОСОБА_3 підвальне приміщення належало на праві власності та було отримано нею на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу від 08.06.2007 року за реєстровим № 783, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 08.06.2007 року за № 2142581 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 13.06.2007 року в книзі під № 65 неж., на стор. 24, під реєстровим № 226.

У день укладення договору купівлі-продажу 26 липня 2007 року ОСОБА_1 та ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» уклали іпотечний договір на забезпечення кредитного договору від 23 липня 2007 року № 010/15-43/07-391, за яким позивач передав в іпотеку банку Підвальне приміщення. Право власності на це приміщення за ОСОБА_1 не було зареєстровано згідно чинного законодавства.

Між учасниками справи виникли правовідносини з договору купівлі продажу, договору іпотеки, щодо визнання недійсним договору купівліпродажу спірного майна, звернення стягнення на предмет іпотеки (Підвальне приміщення) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 3, 4 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частин 1, 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 липня 2007 року ухвалою апеляційного суду Одеської області було частково задоволено апеляційні скарги Одеської міської ради та ОСОБА_2 .. Вищенаведене рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2006 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОМР про визнання права власності скасовано та справу направлено на новий розгляд (Т. 1, а. с. 43 - 44).

Під час нового розгляду справи Приморський районний суд м. Одеси дійшов до висновку про відмову у задоволенні наведеного у попередньому абзаці позову ОСОБА_5 .. Вищевказані договори купівлі - продажу Підвального приміщення визнано недійсними. Вказане у даному абзаці рішення Приморського районного суд м. Одеси від 18 серпня 2008 року не було скасовано судами апеляційної, касаційної інстанцій.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що на момент укладання договору іпотеку ОСОБА_1 з банком ОСОБА_1 не був власником Підвального приміщення.

З витягу КП «ОМБТІ та РОН» №17521598 від 21.02.2008 року (Т. 1, а. с. 95), судом встановлено, що державна реєстрація прав ОСОБА_1 на спірне приміщення було здійснено лише 21 липня 2008 року, на момент, коли вже було скасовано рішення суду від 03.11.2006 року про визнання права власності на спірне приміщення за ОСОБА_5 ..

Технічний паспорт на Підвальне приміщення на ім`я ОСОБА_1 було виготовлено 21.02.2008 року, тобто теж пізніше на півроку, ніж укладено договір іпотеки.

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що договір іпотеки було укладено щодо спірного майна, право власності на яке не виникло у позивача, оскільки не було зареєстровано у встановленому законом порядку, про необхідність визнання такого договору недійсним. Первісна підстава набуття права власності на спірне підвальне приміщення за ОСОБА_5 відпала, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2006 року в подальшому було скасовано.

Зазначений висновок судів узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) вказано, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності договору він не породжує жодних правових наслідків з моменту його вчинення.

Отже, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про недійсність спірного договору іпотеки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позову ТОВ «Фінансової Компанії «ФОРІНТ» про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки, як зазначалось вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недійсності договору іпотеки.

Крім того, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вищенаведеного позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, з огляду на наступне.

Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи шляхом подання віндикаційного позову.

Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших осіб.

Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статей 77 - 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК (у редакції 2004 року), яка покладає на суд певні обов`язки щодо створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному й повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом.

У частиною 1 статті 60 ЦПК (у редакції 2004 року) встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього кодексу.

У статті 212 ЦПК (у редакції 2004 року) визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що 13.12.2004 року приватний підприємець ОСОБА_2 орендувала спірне приміщення у власника Одеської міської ради згідно з договором оренди №53/37 від 13.12.2004 року на строк до 01.10.2005 року (Т. 1, а. с. 120 - 125).

Строк дії договору неодноразово продовжувався і 20 жовтня 2010 року ОСОБА_2 , використовуючи своє право на пріоритетне придбання орендованого приміщення, придбала спірне майно у територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №3852 (Т. 1, а. с. 126 - 129).

Право власності на спірний об`єкт було зареєстровано за ОСОБА_2 в КП «ОМБТІ та РОН» 29.09.2006 року в книзі 103неж-47, номер запису 607 (Т. 1, а. с. 130).

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно в реєстрі відбулась 21.01.2011 року за реєстраційним номером 16230520.

Отже, з грудня 2004 року ОСОБА_2 користувалась спірним приміщенням на законних підставах, у подальшому, 20.10.2010 року, викупила його у законного власника та стала законним власником спірного майна, зареєструвавши своє майно у встановленому законом порядку.

Крім того, як вказувалося вище первісна підстава набуття права власності на спірне підвальне приміщення за ОСОБА_5 (після чого відбулося декілька відчужень підвального приміщення) відпала, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2006 року в подальшому було скасовано.

Вказане вище унеможливлює задоволення позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, з огляду на ненадання останнім доказів, що підтверджують наявність обставин, зазначених в статті 387 ЦК України, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , ТОВ «Фінансової Компанії «ФОРІНТ» є безпідставними, а тому вказані апеляційні скарги на підлягають задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що підстав для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 , ТОВ «Фінансової Компанії «ФОРІНТ» у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФОРІНТ» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе