ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №523/17085/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2391/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря-Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

представник позивача-адвокат Верхола Ігор Олегович,

відповідач- ОСОБА_2 ,

представник відповідача-адвокат Меденцева Л.М.,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року, постановленого під головуванням судді Кисельова В.К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він та члени його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані та постійно проживають в квартирі АДРЕСА_1 . Крім них, в квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який в ній не проживає з дня реєстрації, тобто з 03 серпня 2005 року по теперішній час та його речей в квартирі немає.

Посилаючись на зазначені обставини просив задовольнити його вимоги на підставі ст.71 ЖК України (а.с.2).

Короткий зміст рішень першої інстанції

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року, постановленого під головуванням судді Кисельова В.К. позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.40-41).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року заочне рішення скасовано на підставі заяви відповідача (а.с.86-87).

Представник відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги не визнала, зазначивши що ОСОБА_2 ніколи не втрачав зв`язок з вищевказаною квартирою, проживав в ній та сплачував комунальні послуги. Періодичну відсутність відповідача обґрунтувала тривалим відрядженням за кордон.

Останнім рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року у позові відмовлено (а.с.200-201)..

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 працює за кордоном за трудовим контрактом, за квартиру сплачує комунальні послуги, що підтверджується копією трудового контракту та квитанціями про оплату комунальних послуг, які були надані саме відповідачем,а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 71 ЖК України за відповідачем зберігається право користування жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги та відзив на скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Крім доводів, які зазначені в позовній заяві, апелянт вказав, що факт відсутності відповідача підтверджується двома актом, складеними та підписаними сусідами. Відповідач не використовує житлове приміщення за призначенням, що підтверджено свідками, не несе витрати по утриманню квартири (а.с.205-206 ).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Сторони, їх представники та треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись апеляційним судом належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст.71 ЖК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, згідно ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Колегія суддів виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з врахуванням фактичних обставин справи та правил ст.89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював за кордоном за контрактом, зокрема, в період з 29 березня до 09 вересня 2016 року, що підтверджується копією трудового контракту, а також відмітками в його паспорті громадянина України для виїзду за кордон (а.с.159-164)

Позов заявлений ОСОБА_1 21 листопада 2016 року, отже у спірний період, коли ОСОБА_2 перебував за кордоном, у зв`язку з укладеним трудовим договором, а тому, згідно до п.2 ч.3 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається право користування вищевказаним жилим приміщенням.

Крім того, ОСОБА_2 сплачував комунальні послуги за кв. АДРЕСА_1 за 2016 рік, що підтверджується квитанціями, які були надані саме відповідачем (а.с.57-62).

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз ст.ст.71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, що ОСОБА_1 не довів.

Крім того, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 перебував у відрядженні, сплачував комунальні послуги за квартиру, тобто зв`язку зі спірною квартирою без поважної причини не втрачав.

Доводи апелянта про те, що відповідач в спірній квартирі не проживає, що підтверджено свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до уваги не приймаються та спростовується матеріалами справи.

Так, згідно довідки про склад сім`ї № 564 від 16 червня 2016 року, особовий рахунок на вищевказану квартиру відкрито на основного квартиронаймача ОСОБА_2 з 03 серпня 2005 року. Крім нього, в квартирі зареєстровані піднаймач: ОСОБА_3 з 13 грудня 2006 року, ОСОБА_4 (донька піднаймача) з 13 грудня 2006 року , ОСОБА_5 (син піднаймача) з 22 вересня 2010 року, ОСОБА_1 (син піднаймача) з 03 червня 2009 року (а.с.155).

Вказані обставини свідчать про те,що у спірній квартирі основним наймачем є ОСОБА_2 з 03 серпня 2005 року, а позивач та члені його сім`ї є піднаймачами квартири.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що добре знає сім`ю ОСОБА_12 , що ОСОБА_13 проживала у селі , а інші члені сім`ї фактично проживали за іншими адресами. В квартирі АДРЕСА_1 проживає його брат ОСОБА_2 . Сім`я ОСОБА_12 була зареєстрована відповідачем у вказаній квартирі за його проханням в якості піднаймачів. ОСОБА_2 працював за кордоном, а тому певний час він не проживав в квартирі, проте сплачував комунальні послуги, всі особисті речі його брата ОСОБА_2 залишались в квартирі.

Більш того, копія трудового контракту ОСОБА_2 та засвідчена нотаріусом заява ОСОБА_14 , вказують на те, що ОСОБА_2 працює водієм по перевезенню вантажів на велику відстань, знаходиться регулярно у відряджені за кордоном. Тобто, відповідач з поважних причин, в зв`язку з трудовими відносинами, певний період з об`єктивних причин не проживає в квартирі (а.с.99).

Апеляційний суд бере також до уваги, що в заяві про перегляд заочного рішення від 22 грудня 2016 року, ОСОБА_2 посилається на те, що в листопаді 2006 року його рідний брат ОСОБА_11 звернувся до нього з проханням зареєструвати у квартирі в якості квартирантки його співмешканкуОСОБА_3 , яку рішенням суду виселено з попереднього місця проживання, що він і зробив. У вересні 2016 року він повернувся із закордонного рейсу та дізнався від матері про те, що за час його відсутності особовий рахунок в його квартирі переоформлено на ОСОБА_1 . Оскільки він на це згоди не давав, 04 жовтня 2016 року він звернувся до органів прокуратури. 05 листопада 2016 року він знову перебував у закордонному рейсі, але на час відсутності вселив в квартиру брата , однак після його від`їзду було змінено замки на вхідних дверях і брата не допустили до квартири. 12 лютого 2017 року після повернення з рейсу він дізнався про заочне рішення суду, яким позов позивача задоволено про його виселення (а.с.53).

При цьому у заяві від 04 жовтня 2016 року до прокуратури ОСОБА_2 посилається на те, що особовий рахунок на його квартиру переоформлено на піднаймача ОСОБА_1 , без його відома та його згоди( а.с.54).

Витяг з кримінального провадження №0000972, вказує на те, що неустановлена особа в період з 29 березня 2016 року по 09 вересня 2016 року підробила підпис на заяві про переоформлення особового рахунку на квартиру ОСОБА_2 (а.с.56).

З огляду на викладене, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження не проживання без поважних причин ОСОБА_2 у спірній квартирі більше шести місяців, оскільки його не проживання у квартири пов`язано з тривалими відрядженнями за кордон.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у позові ґрунтується на вимогах закону та узгоджується з матеріалами справи, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: