Номер провадження: 2/225/344/2020
Єдиний унікальний номер судової справи: 225/411/20
07 вересня 2020 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області
головуючої - судді Соляник А.В.,
секретаря судового засідання Черникової Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про визнання права власності,-
21.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0910 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору дарування від 22 липня 2004 року вона набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці.
Право власності на житловий будинок 22 липня 2004 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, про що свідчить відповідне реєстраційне посвідчення. І після здійснення всіх необхідних реєстраційних дій позивач оселилась у подарованому їй помешканні і вже понад 15 років постійно, безперервно, відкрито і добросовісно володіє та користується для власних потреб зазначеним нерухомим майном, сплачує комунальні платежі, здійснює капітальний та поточний ремонти.
При оформленні договору дарування на житловий будинок дарувальник ОСОБА_2 не повідомив позивача щодо правового статусу земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок.
Як виявилось в подальшому, земельна ділянка, на якій розташовано будинок АДРЕСА_1 була приватизована попереднім власником в 1996 році, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю виданим 13 листопада 1996 року на ім`я ОСОБА_3 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
На теперішній час у позивача виникла необхідність продажу зазначеного житлового будинку, але оформити належним чином відчуження свого права на нерухоме майно вона не може, так як на теперішній час власником земельної ділянки, на якій розташований її будинок є інша особа, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю.
Окрім як за рішенням суду в даному випадку оформити своє право на земельну ділянку, позивач можливості не має, що стало приводом для звернення з відповідним позовом до суду.
Позивач до суду не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, однак про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, судом встановлено наступне:
Згідно договору дарування від 22 липня 2004 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області Іваненко А.М. за реєстровим №3419 ОСОБА_2 було подаровано ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 870 га.
Право власності ОСОБА_1 на житловий будинок 22.07.2004 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, про що свідчить відповідний Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.07.2020.
Проте, разом з цим, як виявилось в подальшому, земельна ділянка, на якій розташовано належний ОСОБА_1 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0910 га, була приватизована попередньою власницею в 1996 році, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, реєстровий № 362, що виданий головою Новгородської ради народних депутатів 13 листопада 1996 року на ім`я ОСОБА_3 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
На теперішній час у позивача виникла необхідність продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але оформити належним чином відчуження свого права на нерухоме майно вона не може, так як на теперішній час власником земельної ділянки, на якій розташований будинок є інша особа, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю.
У відповідності до положень ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.
Позов пред`явлено відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, за місцезнаходженням майна.
Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:
Відповідно до положень п.п. 3, 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Положення ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, 328 Цивільного кодексу України, в свою чергу, встановлюють, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно положень ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.
За змістом ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
В свою чергу, за ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до п. «е» ст. 141 Земельного кодексу України, підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 та постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 127/50/16-ц. Так, придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду, новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Правова позиція Верховного Суду України у зазначених вище справах, яка містить аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України у їх сукупності, дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником відповідної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.
Таким чином, суд зауважує, що хоча у договорі дарування від 22.07.2004 року зазначено, що ОСОБА_2 подаровано ОСОБА_5 жилий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 870 га, однак з Державного акту на право приватної власності на землю серії ДН від 19.05.1997 року випливає, що на підставі рішення виконкому Новгородської селищної ради від 13.11.1996 року №112 ОСОБА_3 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0910 га, що розташована на території АДРЕСА_1 ,. Тобто, суд приходить до висновку, що фактично ОСОБА_1 набула у власність жилий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0910 га.
Дана позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» особа стає власником такої нерухомості. В разі застосування положень ст. 120 Земельного кодексу України, відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку.
Отже, при виникненні в іншої особи права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Ця норма є імперативною і відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на житловий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позову та наявності правових підстав для його задоволення.
Керуючись ст. ст. 15, 16, ч. 1 ст. 377, 392 ЦК України, ст. ст. 259, 268, 273, 354 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання права власності - задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,0910 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено позивачем безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подання в 30 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя: