ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1663/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1986/20 Категорія: 304090000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової О.Л. на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 липня 2020 року у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 06 січня 2016 року.

Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на сайті банку (www.privatbank.ua) складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Заявою відповідача підтверджується той факт, що позичальник повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Дія договору також підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Виконання відповідачем договору також вбачається із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування.

Банк зазначив, що, підписавши заяву, між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.

Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому змінювався. Для користування кредитним рахунком відповідач отримав кредитну картку, яка після закінчення строку дії неодноразово перевипускалася.

Встановлення та зміну кредитного ліміту, порядок внесення змін до умов договору, порядок розрахунків позивач обгрунтовує посиланнями на Умови та правила надання банківських послуг.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором.

Відповідач своєчасно кредит не погашав, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої за розрахунком банку станом на 04 травня 2020 року становила всього 24 967,68 грн. з яких:

13 474,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 13 474,92 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

4 708,72 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

5 118,91 грн. нарахована пеня;

0,00 грн. нарахована комісія;

а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

1165,13 грн. - штраф (процентна складова).

Вказану заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача разом із судовими витратами у розмірі 2 102 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 липня 2020 позов залишено без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд виходив з того, що позивач не надав докази, які б підтверджували, що на момент підписання анкети-заяви між ОСОБА_1 та банком було узгоджено розмір кредиту, умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплату відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафів та пені за невиконання умов договору.

Місцевий суд не врахував як доказ на підтвердження розміру заборгованості наданий банком розрахунок заборгованості, оскільки він не містить посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника.

Рішення районного суду оскаржено банком в апеляційному порядку, з посиланням на те, що воно є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права. а висновки суду не відповідають дійсним обставинам у справі.

Скаржник зазначає, що відповідач, підписуючи анкету-заяву від 06 січня 2016 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами. На картку відповідача було встановлено кредитний ліміт, який в подальшому змінювався, відповідач отримав банківську картку та користувався грошима, що підтверджується випискою по рахунку.

Крім того, скаржник вказує на користування відповідачем кредитними коштами понад встановлений розмір кредитного ліміту (овердрафт) чим і пояснює збільшення заборгованості за кредитом понад встановлений ліміт.

Апелянт наголошує на тому, що платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою (прострочений кредит).

Дії відповідача щодо користування кредитом, сплати заборгованості за кредитом є доказом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (Тарифів) та прийняття цих Умов, запропонованих банком, та виконання договору, тому висновок суду про необгрунтованість зазначених вимог є помилковим і незаконним.

Апелянт стверджує на тому, що тарифами передбачена пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафи, а суд фактично звільнив відповідача від виконання покладених на нього зобов`язань.

Посилаючись на такі аргументи, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

З матеріалів справи встановлено, що 06 січня 2016 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», у якій зазначено загальну інформацію про клієнта. (а.с.22)

Відомостей щодо звернення клієнта для отримання карти, її виду, наявність кредитного ліміту, процентів за користування кредитом, строків та порядку повернення коштів, розміру пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

Підписанням вказаної заяви відповідач погодився, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, становлять між клієнтом та банком договір про надання банківських послуг. Підписант ознайомився з договором до його укладення та згодний з його умовами. Примірник договору погодився отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту банку, як і регулярно знайомитися із змінами умов договору таким же шляхом.

Заявляючи вимоги про стягнення грошових сум, позивач надав копію анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 06 січня 2016 року, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку позичальника, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитних карток, довідку про отримані відповідачем кредитні картки та строки їх дії, а також копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт, копію витягу з Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому, вказані в анкеті-заяві Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недотриманням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Виходячи зі змісту підписаної заяви, частинами кредитного договору є Умови та Правила надання банківських послуг і тарифи банку, оскільки саме їх змістом встановлений ряд умов, необхідних для кредитного договору.

При цьому, апеляційний суд наголошує на неможливості врахування як належного та допустимого доказу на підтвердження умов договору саме наданих банком Витягу з Тарифів та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку та укладаючи з позивачем договір.

Крім того, в даному випадку також неможливо застосовувати до даних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк». Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року ( справа № 342/180/17).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, до загальної суми заборгованості не включив тіло кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник). Проте, просив стягнути складові повної вартості кредиту, зокрема, заборгованість за простроченим тілом кредиту; відсотки, нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; пеню та штрафи.

В свою чергу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України)

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. (ч. 1 ст. 367 ЦПК України)

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 14-19) та довідки про зміну умов кредитування (а.с. 20) на банківській картці відповідача 04 травня 2017 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 2 000 грн., в межах якого відповідач користувався грошовими коштами.

Колегія суддів наголошує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗаконуУкраїни «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.

За змістом виписки по рахунку є очевидним здійснення банківських операцій, зокрема отримання готівки, зняття готівки в банкоматі, поповнення картки через термінал і т.д.

Таким чином, виходячи із встановлених вище обставин, зокрема підписання відповідачем анкети-заяви та користування кредитними коштами, наданими на банківську картку, 06 січня 2016 року між відповідачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, а позивачем підтверджено належними та допустимими доказами використання позичальником фактично отриманих у борг коштів у розмірі 2 000 грн.

Колегія суддів враховує що, згідно довідки про зміну умов кредитування (а.с. 20) максимальний кредитний ліміт по карті був встановлений 03 травня 2017 року у розмірі 2 000 грн. (суму, яку фактично міг отримати позичальник). В той же час, тіло кредиту суму, яку фактично отримав у борг позичальник згідно розрахунку заборгованості (а.с. 7-13) перевищувала вказану суму, зокрема максимальна сума, вказана в розрахунку, 11 380,41 грн.

Таким чином, з наданих позивачем доказів підтверджується заборгованість по тілу кредиту (поточному) у розмірі 2000 грн., проте вимоги про стягнення такої складової заборгованості банком не заявлялися.

Натомість, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту, однак колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 13 474,92 грн. з огляду на наступне.

В позовній заяві банк визначає прострочене тіло кредиту як частину використаного кредитного ліміту або всю суму використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково.

В апеляційній скарзі апелянт пояснює збільшення заборгованості за кредитом понад встановлений ліміт (овердрафт) - короткостроковим кредитом, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту користування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду два розрахунки заборгованості за договором № б/н від 06 січня 2016 року станом на 30 вересня 2019 року та станом на 04 травня 2020 року.

З наданого позивачем першого розрахунку заборгованості станом на 30 вересня 2019 року вбачається, що у відповідача була наявна заборгованість за поточним тілом кредиту та прострочена заборгованість за вказаним договором, а у розрахунку станом на 22 березня 2020 року вже наявна заборгованість за простроченим тілом кредиту.

При цьому, в розрахунках заборгованості зазначено про включення в заборгованість за простроченим тілом кредиту нарахованих відсотків за процентною ставкою, яку не було встановлено в анкеті-заяві, як і надання відповідачу овердрафту, який не узгоджений умовами договору.

Крім того, слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами не є підтвердженням наявності заборгованості за простроченим тілом кредиту, неустойкою та штрафами у розмірі, визначеному позивачем, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми.

Також вказаний розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17 квітня 2003 року.

Позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків у порядку ст. 625 ЦК України колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Вказаною статтею передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми, передбачені ст. 625 ЦК України.

Питання про стягнення інфляційних витрат в суді першої інстанції банком не ставилось.

Відповідно до довідки (а.с. 21), наданої АТ КБ «ПриватБанк» в суд першої інстанції, відповідачу видавалися картки, термін дії останньої до 06/22, що свідчить про те, що кредитні правовідносини між сторонами тривають, ще не сплив строк кредитування, що виключає можливість застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (простроченого тіла кредиту), стягнути штрафи (фіксована частина та процентна складова) та нараховану пеню.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, оскільки банком було одночасно заявлено вимоги до відповідача, як щодо пені, так і щодо штрафів за одне й те саме порушення, а саме за несвоєчасність погашення останнім заборгованості, то задоволенню підлягають тільки одна з вимог.

Вказана правова позиція визначена у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року за результатами розгляду справи № 358/384/19.

Проте, ні вимоги в частині нарахування пені, ні вимоги щодо штрафів колегія суддів не визнає обгрунтованими та підтвердженими належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення, всебічно розглянувши надані позивачем докази, надавши їм відповідну оцінку.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 липня 2020 року у цивільній справі за позовом АТ КБ 'Приватбанк' до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді