Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/970/20

Провадження № 2/126/548/2020

"30" вересня 2020 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О.Г.

секретар Кучанська В. М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Вербицької Н.І.

розглянувши у судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди, -

встановив:

У травні 2020 року позивачка через свого представника адвоката Корнійчука С.А. звернулася до суду із вказаним позовом, в якому послалася на те, що 14.06.2018 року наказом № 2-7636/15-18-СГ було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою ОСОБА_3 , щодо відведення земельної ділянки шляхом безкоштовної приватизації, для ведення особистого селянського господарства, на території Баланівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, орієнтовною площею 2,0 гектари. ОСОБА_3 не встиг завершити процедуру приватизації земельної ділянки, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Спадкоємницею майна померлого є позивачка ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними копіями документів, оскільки у встановленому порядку прийняла спадщину.

Позивачка через свого представника звернулася до відповідача у відповідності до вимог чинного законодавства України, з проханням надати їй дозвіл на завершення приватизації земельної ділянки, яка відводилась спадкодавцю ОСОБА_3 , орієнтовною площею 2,0 гектари, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства.

Відповідач наказу не прийняв, однак надіслав листа від 18.03.2020 року, яким повідомив, що позивач не має права на завершення приватизації земельної ділянки. Відповідач свої мотиви не обґрунтував у відповідності до ЗК України, ЦК України та правових висновків ВП ВС та ВС в подібних правовідносинах.

Позивачка є матір`ю спадкодавцю та спадкоємцем першої черги за законом. Спадщину прийняла у встановленому законом порядку та набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали її сину на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України. До складу спадщини також входить право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.

Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2016 року за № 1391/29521.

Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Крім того, згідно з пунктом 84 Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої Наказом Держгеокадастру від 15 жовтня 2015 року № 600, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ.

Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його затвердженні повинно оформлятися розпорядчим - індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

Разом з тим, в даному випадку позивач звернувся до відповідача не із зверненням, а з відповідним клопотанням (заявою), за наслідками розгляду якого суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній не повідомив позивача про прийняте ним рішення.

Відсутність належним чином оформленого рішення ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його затвердженні у формі наказу, свідчить про протиправну бездіяльність уповноваженого органу.

В зв`язку з тим, що позивачка на протязі тривалого часу була вимушена звертатися за правовою допомогою, та оскаржувати рішення відповідача в судах, було порушено її звичайне життя, що призвело до позбавлення можливості в реалізації своїх звичок та бажань, принизило її честь, гідність, психологічний стан, що в свою чергу вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, та відновлення її прав та інтересів в судах, тому відповідачці ОСОБА_2 спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму в зв`язку з необхідністю звертатися до суду за захистом своїх прав, які порушені відповідачем.

Просить визнати протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області щодо не належного розгляду заяви від 15.02.2020 року щодо не надання дозволу на завершення приватизації земельної ділянки, зобов`язати відповідача надати дозвіл у виді наказу, яким дозволити завершити ОСОБА_2 процедуру приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у відповідності до наказу від 14.06.2018 року за № 2-7636/15-18-СГ у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю, а також стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень) та судові витрати по справі.

03.08.2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволені позову, пославшись на те, що на адресу ГУ надійшла заява адвоката Корнійчука С.А. в інтересах ОСОБА_2 (зареєстрована 18.02.2020 року за № 29-805/0/1- 20) щодо надання дозволу на завершення приватизації земельної ділянки. За результатами розгляду якої Головним управлінням надано відповідь від 18.03.2020 року 0-2-0.6-2420/2-20, в якій вказано, що відповідно до посилань зазначених у заяві на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року по справі № 14-652цс18 та постанови Верховного Суду від 17.04.2019 року по справі № 723/1061/17 Суди дійшли висновку: «Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 Земельного кодексу України. Ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України встановлює, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Стаття 118 Земельного кодексу України регулює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

ОСОБА_2 може набути право власності на земельну ділянку на загальних засадах визначених ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2019 року, що міститься в матеріалах позову, виданим державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори Вінницької області, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 є його мати - ОСОБА_2 .. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з грошових коштів (вкладів) з процентами, компенсаційними та іншими нарахуваннями. Інших прав та обов`язків, у тому числі права на завершення приватизації земельної ділянки, на яку спадкодавцю було надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою за спадкоємцем не встановлено (не посвідчено). Законодавством чітко визначено випадки набуття права власності на земельні ділянки, серед яких отримання дозволу на завершення приватизації земельної ділянки, відсутні.

Заяву від 15.02.2020 року не було подано з дотриманням вимог ст. 118 Земельного кодексу України, тому за результатами розгляду відповідної заяви від 15.02.2020 року, а не клопотання Головним управлінням було надано вичерпну відповідь саме у формі листа.

Законодавчих підстав для прийняття наказу, як про те стверджує позивач, у ГУ не було. Позовна вимога щодо зобов`язання ГУ надати дозвіл у виді наказу, яким дозволити завершити ОСОБА_2 процедуру приватизації земельної ділянки є абсолютно абсурдною та не підлягає задоволенню. Наказом ГУ від 14.06.2018 року № 2-7636/15-18-сг дійсно надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Баланівської сільської ради Бершадського району для ведення особистого селянського господарства. Жодних дій щодо процедури приватизації останнім так і не вчинено. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Вважають, що суд не вправі давати вказівки органам влади щодо розпорядження дискреційними повноваженнями. Тому суд вправі лише зобов`язати відповідача до виконання покладених на нього законом і підзаконними актами обов`язків, проте не може вказувати, яке конкретно рішення (дії) необхідно приймати (вчиняти) відповідачу. Щодо стягнення з ГУ моральної шкоди та судових витрат відповідачем не вчинено жодних дій, які б свідчили про протиправність дій відповідача. ГУ своїми діями жодним чином не впливає і не вплинуло на життєві обставини, які склалися по відношенню до позивачки, тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною. Також в матеріалах позову та в переліку додатків до нього договір про надання правничої допомоги, докази, детальний опис робіт виконаних адвокатом, здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги відсутні. Враховуючи вищевикладене, просить в задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, з викладених у позові підстав та просив про його задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні в позові просила відмовити повністю з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.06.2018 наказом № 2-7636/15-18-СГ відповідач надав дозвіл сину позивачки ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки шляхом безкоштовної приватизації для ведення особистого селянського господарства на території Баланівської сільської ради Бершадського району, орієнтованою площею 2,0 гектари.

ОСОБА_3 не встиг завершити процедуру приватизації земельної ділянки, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією наказу № 2-7636/15-18-СГ від 14.06.2018, копією свідоцтва про смерть ОСОБА_3 .. Ці обставини визнаються сторонами, у суду немає обґрунтованих сумнівів у достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Позивачка прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого сина ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою в спадковій справі 158/2019 року.

Згідно з ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Судом встановлено, що 15.02.2020 року адвокат Корнійчук С.А., що діє в інтересах позивачки звернувся до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання ОСОБА_2 дозволу на завершення приватизації спірної земельної ділянки. Листом за № 0-2-0.6-2420/2-20 від 18.03.2020 року відповідач повідомив, що позивачка не може набути права власності на земельну ділянку на загальних засадах визначених ст.ст. 116, 118 ЗК України.

З відзиву на позовну заяву, також вбачається, що ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області право позивача на завершення процедури приватизації земельної ділянки не визнає.

Згідно п. "г" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч.1 ст.1225 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження № 61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному.

Так, положеннями ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Відповідно до роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця.

Суд не приймає доводів відповідача про те, що позивач не має право на завершення процедури приватизації земельної ділянки.

Оскільки відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, тобто на право на приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, котру не завершив спадкодавець, відкрилась спадщина і позивачка прийняла цю спадщину разом з іншим спадковим майном, що також узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним судом у постанові від 13.06.2018 року у справі № 128/1911/15-ц. Також Верховний Суд наголосив, якщо громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації.

Щодо дискреційних повноважень відповідача суд виходить з того, що Верховним Судом було розглянуто справу № 826/10085/16. Так, суд вказав, що поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). У цій справі Суд вказав, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в частині неприйняття у строк, передбачений законодавством, відповідного рішення. Верховний Суд звернув увагу, що дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Натомість у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Постановою від 11.02.2020 року у справі № 0940/2394/18 (адміністративне провадження № К/9901/26524/19) колегія суддів Касаційного адміністративного суду в складі головуючого суді Берназюка Я.О., суддів: Желєзного І.В., Коваленко Н.В., роз`яснила порядок вибору ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень вказавши, що оскільки відповідач надав позивачеві формальну відмову з підстав, не передбачених чинним законодавством, а тому, враховуючи те, що позивач звернувся до відповідача із заявою про надання гірничого відводу та всіма документами, передбаченими законодавством України, суд апеляційної інстанції, обираючи ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, вчинив правильно, зобов`язавши відповідача надати гірничий відвід.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного суду.

За такого, оскільки у даному випадку, спадкодавець у встановленому законом порядку набув право користування земельною ділянкою, отримав дозвіл для здійснення процедури її приватизації, але не встиг завершити та отримати державний акт про право власності на землю, суд вважає, що спадкоємець має право на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації зазначеної вище земельної ділянки, тобто позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення її права, а тому позов в цій частині належить задовольнити.

Щодо відшкодування моральної шкоди та визнання протиправної бездіяльності відповідача суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст. 12 ч. 3, 60, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода - втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не зазначив які саме страждання були йому заподіяні, та не навів належних доказів таких страждань. Крім того, рішенням суду має бути встановлено, що саме неправомірні дії відповідача спричинили шкоду позивачеві.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від10.04.2019 (справа № 464/3789/17). Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Слід врахувати, що аналогічна правова позиція неодноразово висвітлювалась і в інших постановах Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 173/424/17 (2-а/173/41/2017), від 27.02.2020 року у справі за № 813/731/18, а також від 24.03.2020 року у справі за № 818/607/17.

З обґрунтувань позивачки слідує, що моральні страждання, які спричинені відповідачем полягали у зміні нормального життєвого ритму в зв`язку з необхідністю неодноразово звертатися до судових органів за захистом своїх прав.

Верховний Суд у п. п. 51-53 постанови від 27.11.2019 року (справа № 750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду' вони заподіяли і який її розмір.

У контексті правовідносин, які є спірними у цій справі не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваним позивачкою порушенням її звичайного ритму життя, та неправомірними діями відповідача, що виразились у бездіяльності, що є предметом оскарження у цій справі та не прийнятті наказу.

Зв`язку між завершенням процедури приватизації земельної ділянки на яку ГУ видало наказ про розроблення документації із землеустрою сину ОСОБА_2 та стягнення моральної школи позивачкою, ніяким чином не обгрунтовано та документально не підтверджено.

Відповідачем не вчинено жодних дій, які б свідчили про протиправну бездіяльність. ГУ розглянуло заяву адвоката Корнійчука С.А. за результатами якого надав відповідь. Відповідач жодним чином не вплинув на життєві обставини, які скалилися по відношенню до позивачки. Тому, позовні вимога про відшкодування моральної шкоди та визнання протиправною бездіяльність відповідача є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 судових витрат, суд виходить з наступного.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч. 3 ст. 134 ЦПК). ЦПК передбачає обов`язок суду у підготовчому засіданні з`ясувати розмір заявлених сторонами судових витрат (п. 17 ч. 2 ст. 197 ЦПК).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК). Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК).

Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, то ч. 4 ст. 137 ЦПК передбачає, що він має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частина 3 ст. 137 ЦПК передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В такому описі слід зазначати перелік конкретних послуг та вартість кожної послуги, або, в разі погодинної тарифікації послуг адвоката - кількість годин, витрачених на надання кожної послуги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК).

Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, суд залишає таку заяву без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК).

В матеріалах позову та в переліку додатків до нього договір про надання правничої допомоги, докази, детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатам, здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, відсутні, а тому вимога щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин слід стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп..

На підставі вищенаведеного, ст.ст. 81, ч.4 116, 118, 125 ЗК України, ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 60, 81, 251, 254, 255, 263,273, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати дозвіл у виді наказу, яким дозволити завершити ОСОБА_2 процедуру приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у відповідності до наказу від 14.06.2018 року за №2-7636/15-18-СГ у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп..

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Г. Рудь