Провадження №22-ц/824/1219/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.07.2016 року виконання обов`язків міністра охорони здоров`я України покладено на позивача по справі. В травні 2019 року відеозверненням відповідача та розміщенням ним інформації в мережі Інтернет на сторінках соціальної мережі були поширені відомості, які позивач вважає недостовірними, такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність і ділову репутацію в.о. міністра охорони здоров`я України, є наклепом і образою.

Просить визнати озвучену ОСОБА_2 інформацію, а саме:

«... майже шістсот мільйонів гривень, які крадуться цілком конкретними людьми: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 , і дехто ОСОБА_5»;

« ... ОСОБА_1 краде 0.5 млрд. гривень»;

«

Крадійка з американським паспортом»; «ОСОБА_1 і її спільники по МОЗ наостанок хочуть « нагрітись » на платному реєстрі медичних оглядів»;

«Заробляти аферисти планували мінімум 500 млн. гривень на рік»,

яка розміщена на ютюб каналі (YouTube), фейсбук сторінці ( facebook ) та на власному сайті відповідача, недостовірною; зобов`язати відповідача протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану інформацію її шляхом сповіщення в той самий спосіб, яким вона була розповсюджена.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним та необґрунтованим з неповним встановленням фактичних обставин, які мають значення для справи, з неврахуванням доказів, що містяться в матеріалах справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Вважає висновки суду щодо того, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями відповідача, помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи. Окремо зазначає про безпідставне відхилення судом першої інстанції клопотання про призначення по справі судової експертизи та допит відповідача в якості свідка. На підставі викладеного позивач просила суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує щодо змісту і вимог апеляційної скарги. Вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Свої позовні вимоги позивач ґрунтувала на тому, що розповсюджена відповідачем стосовно неї інформація не відповідає дійсності, принижує її честь, гідність і ділову репутацію, є наклепом і образою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розповсюджена відповідачем інформація не може вважатися фактичними твердженням, а є його оціночними судженням, які він висловлював в рамках критики по відношенню до позивача. За таких умов позов не підлягає до задоволення, оскільки чинним Законом встановлена заборона притягнення особи до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. З наведеною позицією суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

При вирішенні зазначених питань слід розрізняти поширення фактів та оціночних суджень. Наявність та достовірність фактів можна довести, в той час як по відношенню до оціночних суджень цю вимогу неможливо виконати, а зобов`язання такого доведення стосовно останніх було б порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Поняття «оціночне судження» чітко визначено нормою ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», за якою оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина.

У справі «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у якій йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Рішенням від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

З огляду на природу оскаржуваних в рамках даної справи тверджень, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції щодо того, що озвучена ОСОБА_2 інформація не може вважати фактичним твердженням, а є допустимою критикою позивача. Оцінкою інформації з приводу того, що державним підприємством «Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій» Міністерства охорони здоров`я України на підставі доручення заступника міністра охорони здоров`я в рамках реалізації програми підвищення рівня безпеки дорожнього руху України була запроваджена плата за реєстрацію запису на сайті, інформації про проходження медичного огляду та видачу медичного бланку відповідач висловлював свої суб`єктивні думки щодо незаконності такої плати, мети її запровадження, ролі керівництва МОЗ в запровадженні платного реєстру медичних оглядів та збагачення певних публічних осіб на цьому.

Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою ніж щодо окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, посадова особа, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади. Оскільки посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну діяльність на регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі №607/4318/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі 757/40646/17-ц, від 17 січня 2020 року у справі №343/1867/17.

Оскільки починаючи з 27.07.2016 року позивач виконувала обов`язків міністра охорони здоров`я України, має особливий статус і є публічною особою, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що межа допустимої критики по відношенню до позивача як до публічної особи може бути висловлена в значно гострішей формі ніж по відношенню до звичайного громадянина, а застосування певних словосполучень в контексті розповсюдженої інформації не можна сприймати як твердження про вчинення конкретної дії, яка підпадає під ознаки кримінального правопорушення «крадіжка», а є судженням автора стосовно дій публічної особи - ОСОБА_1 . Не можна вважати дану інформацію і образою, оскільки незважаючи на використані мовні структури, твердження відповідача стосується саме оцінки дій позивача, а не образливої характеристики особи позивача.

Положеннями ст.30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання недостовірною розповсюдженої відносно неї інформації, яку суд визнає оціночними судженнями, а також про зобов`язання відповідача її спростувати, не підлягає до задоволення. Інших позовних вимог позивач в рамках даної справи не заявляла. За таких умов колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті спору.

Не можуть бути прийнятими апеляційним судом й посилання апелянта на допущені судом першої інстанції процесуальні порушення розгляду справи, а саме - при відхиленні клопотання про виклик та допит відповідача в якості свідка та клопотання про призначення в рамках справи судової лінгвістичної експертизи.

По-перше, положеннями ст. 92 ЦПК України встановлено, що сторони можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи, виключно за їх згодою. При цьому у своєму клопотанні представник позивача зазначав питання, які він хотів задати такому свідку, що аналогічні питанням, які зазначені ним в заяві про забезпечення доказів, відповіді на яких були отримані у вказаний спосіб. Окремо суд зазначає, що більшість вказаних питань виходять за межі предмету доказування у даній справі.

По-друге, чинним процесуальним законом не передбачена експертиза з перевірки інформації на достовірність і наявність порушень немайнових прав особи. Крім того, поняття «оціночне судження» встановлене положеннями Закону України «Про інформацію», а віднесення тверджень до такої категорії є саме питанням правового характеру а не предметом спеціальних знань.

Окремо колегія суддів зазначає й про те, що вказані клопотання були поставлені стороною позивача й перед судом апеляційної інстанції, за результатами розгляду яких колегія суддів прийшла до висновку про їх відхилення з наведених вище підстав.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько