Справа № 201/1992/20
Провадження № 2/201/1754/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого судді Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Автокредит плюс про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2020р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ Автокредит плюс про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди (а.с. №3-7).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 03.03.2020р. вищезазначену позовну заяву було залишено без руху та позивачці запропоновано усунути недоліки, які нею вчасно усунуті.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.04.2020р. було відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки - адвокат Якушова Н.Е. (діє на підставі ордеру КВ№827669 від 21.02.2020р. та договору про надання правової допомоги від 31.10.2019р. - а.с. №55-56, 58) в позовній заяви посилалася на те, що 26.03.2018р. позивачкою ОСОБА_1 було підписано Заяву про приєднання до публічного договору №APPL18427 про надання фінансового лізингу, де лізингодавцем виступило ТОВ Автокредит плюс, строк лізингу 60 місяців. Згідно Додатку №2 до договору про надання фінансового лізингу сторонами погоджено графік та суми платежів за договором №APPL18427. Відповідно до Специфікації та Акту приймання передачі вартість предмета лізингу складає 152 000грн. Додатком №2 до договору лізингу був врегульований графік оплати та його складові, а саме: відшкодування вартості предмета лізингу; відсотки за користування предметом лізингу, комісія лізингової компанії; відшкодування частини вартості страхування предмета лізингу. Відповідно до Специфікації та Акту приймання передачі від 27.03.2018р. лізингоодержувачу ОСОБА_1 передано в платне володіння та користування автомобіль - ZAZ VIDA, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . 22.10.2019р. за Актом приймання-передачі предмет лізингу примусово був вилучений з підстав настання події дефолту за договором, оскільки позивачка мала прострочену заборгованість у розмірі 19 700грн. У строки визначені в повідомлення про подію дефолту, ОСОБА_1 було погашено суму боргу, проте в подальшому при письмовому зверненні до відповідача з вимогою повернути транспортний засіб, від ТОВ «Автокредит плюс» було отримано довідку №31.10.19-04-1 із відповіддю про те, що для повернення автомобілю позивачка повинна додатково ще сплатити 23 400грн. (платежі за півроку наперед) та штраф 9 000грн. Станом на 21.02.2020р. позивачкою за всіма платежами за договором лізингу було виплачено 138 800грн. Враховуючи, що транспортний засіб так і не був повернутий, позивачка звернулася за захистом своїх прав із заявою до Голосіївського УП ГУНП в м. Києві щодо факту вчинення злочину передбаченого ч.1. ст.190 КК України. Голосіївським районним судом м. Києві винесено ухвалу від 23.01.2020р. щодо зобов`язання посадових осіб Голосіївського УП ГУНП в м. Києві зареєструвати заяву про вчинення злочину та почати досудове розслідування (справа №752/24541/19) за ч.1. ст.190 КК України. Крім того, позивачка вважає, що має захищати свої права в судовому порядку, отже у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного договору про надання фінансового лізингу від 26.03.2018р. цей договір є нікчемним, що дає підстави для застосування ст.216 ЦК України, оскільки нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається, а відповідач повинен відшкодувати вартість сплачених позивачкою коштів. Також, враховуючи неправомірні дія відповідача, що полягали у вилученні транспортного засобу до терміну визначеного у вимозі з фактичним шантажем щодо сплати додаткових платежів, які не передбачені договором лізингу, створили для позивачки умови, які призвели до сильного хвилювання. Недотримання відповідачем умов договору та обману, призвело до неможливості використування ОСОБА_1 автомобіля для особистих та робочих потреб та позбавило її нормального і повсякденного способу життя, реалізації своїх мінімальних планів, що стало для позивачки психотравмуючим фактором, завдало тривалих та інтенсивних негативних переживань, тобто спричинило психологічні страждання (моральну шкоду). Дії відповідача вплинули на життєві плани та соціальні зв`язки, тривалому відриві від сім`ї так як позивачка має роботу в різних частинах міста та за містом, а тому змушена була користуватись службою таксі, що призвело до витрачання часу та значної частини коштів. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (публічний договір №APPL18427 про надання фінансового лізингу) та стягнути з ТОВ Автокредит плюс на її користь грошові кошти у розмірі 138 800 грн. стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, а також судові витрати на правову допомогу 10 000 грн. та сплачений судовий збір.

14.07.2020р. від представника відповідача ТОВ Автокредит плюс Прохода Р.С. (діє на підставі довіреності від 01.01.2020р. - а.с.№131) надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник посилався на те, що з підписанням Заяви про приєднання до публічного договору №APPL18427 від 26.03.2018р. позивачка надала свою згоду на приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщені на офіційному веб-сайті відповідача www.planetavto.com.ua. Позивачка згідно умов договору лізингу, 27.03.2018р. отримала в лізинг транспортний засіб - автомобіль ZAZ VIDA, номер кузову- НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 152 000грн, що підтверджується підписом ОСОБА_1 на Специфікації та Акті приймання-передачі від 27.03.2018р. Стосовно застосування наслідків недійсності правочину представник відповідача зазначив, що нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним. Щодо розміру заявленої позивачкою до стягнення суми грошових коштів 138 800 грн. представник відповідача заперечував в цій частині, посилаючись на те, що складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем майном, переданого в лізинг. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування ч.1 ст.1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23.05.2018р. (справа №14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні. Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень. Таким чином, що грошові кошти, які були сплачені лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнені з лізингодавця при застосуванні положень ст.216 ЦК України. Крім того, з довідки щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем вбачаються збитки завдані ТОВ "Автокредит Плюс" протиправними діями ОСОБА_1 при порушенні умов виконання договору лізингу, а саме: збитки за амортизацією вартості авто 45 693,33грн. збитки за неотриманий прибуток 20% рентабельності 9 138,67грн. збитки до сплати ПДВ 93 897,27грн., а разом збитки становлять 112 676,72грн. Таким чином, у разі застосуванні наслідків недійсності нікчемного правочину (договору лізингу), сума стягнення грошових коштів з ТОВ "Автокредит Плюс" на користь ОСОБА_1 підлягає зменшенню на суму плати за користування предметом лізингу, амортизації та збитків відповідача, а саме зменшенню до 26 123,28грн. (138 800грн. 112 676,72грн. = 26 123,28грн.) Щодо вимог про стягнення моральної шкоди та судових витрат на правову допомогу представник відповідача заперечував проти їх задоволення в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність належними та допустимими доказами (а.с. №105-112).

13.08.2020р. від представника позивачки до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник, окрім вже раніше викладених у позові доводів та правових обґрунтувань позовних вимог, наголошувала на тому, що позивач категорично незгодний із розрахунком відповідача щодо суми стягнення, яка, як він вважає, підлягає зменшенню до 26 123, 28грн. оскільки, відповідачем надано суду довідку щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем за період з 01.04.2018р. по 26.11.2019р., тоді як предмет лізингу був вилучений примусово 22.10.2019р., а довідка включає період користування до 26.11.2019р. та містить іншу інформацію щодо суми сплати відсотків ніж в Додатку №2 до договору фінансового лізингу. Також представник наголошувала, що збитки за амортизацією автомобіля, збитки за неотриманий прибуток у розмірі 20% рентабельності та збитки до сплати ПДВ не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відшкодування збитків не передбачено умовами договору, а тому відповідач повинен повернути ОСОБА_1 все, що одержано на виконання правочину, а саме 138 800 грн. Обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди детально викладені в заяві про уточнення позовних вимог, в якій роз`яснено та наведено розпис, в чому полягає завдання відповідачем моральної шкоди, а тому позивачка вважає, що розмір завданої моральної шкоди оцінено вірно (а.с. №132-135).

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 26.03.2018р. між ОСОБА_1 та ТОВ "Автокредит Плюс" шляхом підписання Заяви про приєднання до публічного договору №APPL18427 був укладений договір фінансового лізингу, за яким відповідач, як лізингодавець передав лізингоодержувачу за плату у лізинг транспортний засіб згідно Специфікації автомобіль ZAZ VIDA, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , строк лізингу 60 місяців, розмір авансового платежу 29 600грн. (а.с. №9).

Відповідно до п.14.3. п.14.1.3. Заяви про приєднання, щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує загальний лізинговий платіж в розмірі 3 900 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у Лізингодавця протягом місяця, який передує поточному місяцю. Щомісячні платежі та порядок їх сплати щомісячно, згідно Графіку лізингових платежів включають в себе: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу, відсотки за користування предметом лізингу, комісія за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу.

Згідно Специфікації та Акту приймання-передачі від 27.03.2018р., який є Додатком №1 до Договору фінансового лізингу №APPL18427, вартість автомобіля ZAZ VIDA, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 152 000 грн., автомобіль 27.03.2018р. був переданий лізингоодержувачу (а.с. №10).

Розмір щомісячних платежів за договором лізингу, передбачений сторонами у Додатку №2 до Договору лізингу №APPL18427 включає відшкодування вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу, комісія лізингової компанії та становить у розмірі 3 900 грн. (а.с. №11).

22.10.2019р. на вимогу ТОВ "Автокредит Плюс" на підставі події Дефолту (згідно до п.8.2.2, 8.2.3. договору фінансового лізингу) предмет лізингу був вилучений у ОСОБА_1 представником лізингодавця ТОВ "Автокредит Плюс", про що складено Акт приймання-передачі предмету лізингу від 22.10.2019р. (а.с. №21).

Як зазначає позивачка в позовній заяві, в визначені лізингодавцем у повідомленні про подію дефолту строки, а саме 31.10.2019р., нею було погашено суму простроченої заборгованості 19 700 грн., і відповідне підтверджується квитанцією №929442 від 30.10.2019р. (а.с. №23), проте при письмовому зверненні до ТОВ "Автокредит Плюс" щодо повернення транспортного засобу (а.с. №24) було отримано довідку №31.10.19-04-1 та відповідь про те, що для повернення транспортного засобу позивачці ще додатково необхідно внести на погашення за договором лізингу 23 400 грн. (6 щомісячних платежів наперед) та сплатити штраф 9 000грн. - витрати, які понесла компанія ТОВ Автокредит Плюс для вилучення та доставки транспортного засобу на структурний підрозділ. (а.с. №25).

Відповідно до довідки АТ «Таскомбанк» від 31.10.2019р. вих. №77/513 станом на 31.10.2019р. заборгованість по простроченим платежам за договором фінансового лізингу №APPL18427 ОСОБА_1 погашена (а.с. № 26), проте, після 31.10.2019р. предмет лізингу, який був вилучений лізингодавцем, так і не був повернутий позивачці та знаходиться у відповідача.

Відповідні обставини стали підставою для звернення позивачки за захистом своїх прав із заявою до Голосіївського УП ГУНП в м. Києві щодо факту вчинення злочину передбаченого ч. 1. ст.190 КК України. Голосіївським районним судом м. Києва 23.01.2020р. винесено ухвалу щодо зобов`язання посадових осіб Голосіївського УП ГУНП в м. Києві зареєструвати заяву про вчинення злочину та почати досудове розслідування (справа №752/24541/19) за ч.1. ст.190 КК України (а.с. №53-54).

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, у відзиві на позов представником відповідача не спростовувалися обставини укладення між сторонами договору фінансового лізингу, передача лізингоодержувачу предмета лізингу, підстави для його вилучення 22.10.2019р. з користування позивачки та фактичне його перебування у відповідача після 31.10.2019р.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України Про фінансовий лізинг відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір про фінансовий лізинг за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16.12.2015р.

Отже, у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного між ними договору про надання фінансового лізингу №APPL18427 від 26.03.2018р. цей договір є нікчемним, що дає підстави для застосування ст.216 ЦК України.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу №APPL 18427 від 26.03.2018р. мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин позивачка користувалась предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ Автокредит Плюс.

За нікчемним правочином ОСОБА_1 згідно наданих платіжних документів, на користь ТОВ Автокредит Плюс було сплачено грошові кошти у розмірі 138 800 грн., вказана обставина не заперечувалась та не була спростована відповідачем письмовими доказами.

З наданої відповідачем довідки щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем за період з 01.04.2018р. по 26.11.2019р. вбачається, що ОСОБА_1 було внесено платежів за користування предметом лізингу на загальну суму 39 065грн. 27 коп. (а.с. №114). Вказані у довідці щомісячні платежі за користування предметом лізингу повністю відповідають сумам щомісячних відсотків за користування предметом лізингу, які були визначені в графі 3 Додатку № 2 до договору фінансового лізингу (а.с. №11).

Проте враховуючи, що предмет лізингу був вилучений з користування позивачки 22.10.2019р., щомісячний платіж відсотків за користування предметом лізингу в сумі 1 552,93грн. за листопад 2019р. підлягає відрахуванню з загальної суми платежів по відсоткам, а тому загальна сума відсотків внесена позивачкою за період фактичного користування нею предметом лізингу, автомобіль вилучений 22.10.2019р., складає 37 513грн. (39 065,27грн. 1 552,93грн. = 37 513грн.).

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Крім того, за змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч.1 ст.1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування ч.1 ст.1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23.05.2018р. (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень (Постанова Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі №288/383/15-ц, провадження №61-6009св18).

Таким чином, плата (відсотки) за користування предметом лізингу за період з 27.03.2019р. по 22.10.2019р. в сумі 37 513грн. не може бути стягнута з відповідача на користь позивачки та підлягає виключенню із загальної суми, а тому з ТОВ Автокредит Плюс на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти сплачені за нікчемним правочином в сумі 101 287грн. (138 800грн. 3 7513грн. =101 287грн.).

Посилання відповідача на необхідність відрахування також суми збитків за амортизацію автомобіля та збитків за недотриманий прибуток у розмірі 20% рентабельності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відшкодування вищевказаних збитків не передбачено умовами договору, а одержання відповідачем плати за користування предметом лізингу, яка підлягає відрахуванню від присудженої до стягнення з відповідача суми, спростовує твердження відповідача щодо наявності упущеної вигоди у зв`язку з користування позивачем вказаним вище автомобілем.

Варто зазначити, що ТОВ "Автокредит Плюс" із зустрічним позовом про стягнення завданих йому збитків не зверталось.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.1,6 ст.81 ЦПК України).

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з урахуванням наступного.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В постанові Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В позовній заяві позивачка зазначає, що враховуючи неправомірні дія відповідача, що полягали у вилученні транспортного засобу до терміну визначеного у вимозі з фактичним шантажем щодо сплати додаткових платежів, які не передбачені договором лізингу, створили для неї умови, які призвели до сильного хвилювання. Недотримання відповідачем умов договору та обману, призвело до неможливості користування позивачкою транспортним засобом для особистих та робочих потреб, позбавило позивачку нормального і повсякденного способу життя, реалізації своїх мінімальних планів, що стало для неї психотравмуючим фактором, завдало тривалих та інтенсивних негативних переживань, тобто спричинило психологічні страждання (моральну шкоду). Крім того, дії відповідача вплинули на життєві плани та соціальні зв`язки, тривалому відриві від сім`ї, оскільки позивачка має роботу в різних частинах міста та за містом та в зв`язку з вилученням та в наступному неповерненням транспортного засобу, для виконання своєї роботи змушена була користуватись службою таксі, що призвело до витрачання часу та значної частини коштів.

Суд зазначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України).

За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

У справі, що є предметом розгляду не встановлено, що ОСОБА_1 завдано моральну шкоду виключно укладенням нікчемного правочину, стороною якого вона є, в результаті винних дій відповідача. Враховуючи, що не встановлено вину виключно відповідача у таких діях, тому відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу з цих підстав.

Окрім того, відповідно до правили п.5 ч.1 ст. 4 Закону України Про захист прав споживачів, відповідно до якого споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Вказана правова позиція також була викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 571/1050/16-ц.

Враховуючи, що вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тому, що неправомірними діями ТОВ "Автокредит Плюс" їй завдано моральної шкоди, яка полягає у значних зусиллях для відновлення порушеного права, через що вона зазнала переживань та душевних страждань, тому правові підстави для застосування правил про відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України Про захист прав споживачів відсутні.

За вищезазначеного позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Із положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст.59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000р. №13-рп/2000, від 30.09.2009р.у № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами

і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення.

В постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон Про адвокатуру та адвокатську діяльність не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016р. №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017р. № 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

Представник позивачки - адвокат Якушова Н.Е. надавала ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у справі на підставі Договору про надання правової допомоги №009/2019 від 31.10.2019р., розмір гонорару (вартість послуг адвоката) визначено укладеною між адвокатом та клієнтом Додатковою угодою від 31.10.2019р. до Договору № 009/2019 (а.с. №136-138).

В наданому адвокатом Акті виконаних робіт від 06.08.2020р. до Договору про надання правової допомоги №009/2019 від 31.10.2019р. міститься детальний розрахунок наданих адвокатом послуг, а саме: консультація, вивчення законодавства, збирання доказів, підготовка позовної заяви, уточнення до позовної заяви, відповіді на відзив, а всього надано послуг на суму 10 500 грн., до якої застосовано знижку 500 грн., а тому до сплати клієнта визначено 10 000 грн. (а.с. №142).

Згідно прибуткових касових ордерів від 25.01.2020р. та 06.08.2020р. позивачкою було сплачено адвокату суму гонорару 10 000 грн. (а.с. №140-141).

Підводячи підсумок викладеного, суд вважає, що у зв`язку з розглядом справи позивачка понесла обґрунтовані судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, проте, покладаючи ці витрати на відповідача враховується, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, тому витрати, пов`язані з розглядом справи, повинні бути покладені на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, а саме лише в частині однієї вимоги майнового характеру на 73% (101 287грн.х100:138 800грн.), то з ТОВ "Автокредит Плюс" на користь ОСОБА_1 слід присудити 7 300 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу (100 00грн. х 73%=7 300 грн.).

Також, відповідно до положень ст.141 ЦПК України з урахуванням часткового задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 013грн. (101 287грн.х 1 388грн. (судовий збір сплачений за вимогою майнового характеру) : 138 800грн.=1 013грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 209, 215, 216, 220, 799, 806 ЦК України, правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16.12.2015р., постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі № 14-77цс18, постановою Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі №288/383/15-ц , від 26.06.2019р. у справі № 571/1050/16-ц., ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 137, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Автокредит плюс про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (публічний договір про надання фінансового лізингу №APPL18427 від 26.03.2018р) та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Автокредит плюс на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 101 287 грн. (сто одну тисячу двісті вісімдесят сім грн.)

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Автокредит плюс про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Автокредит плюс на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 013 грн., по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 7 300 грн., а разом 8 313грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.