Номер провадження: 22-ц/813/1092/20
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

Осіб,що беруть участь у справі:

Представник позивача- ОСОБА_1 .

Відповідач- ОСОБА_2

Представник відповідачів- ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.09.2019 року у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради

-про визнання особи такою, що втратила користування житлом та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4

-про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 уточнивши позовні вимоги просила суд:

- визнати ОСОБА_2 таким, що втратив права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ;

-усунути перешшкоди у здійснені права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за вказаною адресою ;

- стягнути понесені нею судові витрати.

Вимоги обґрунтовувала тим, що являється власником спірної квартири на підставі договору дарування від 23.03.2002 року. За проханням відповідача вона зареєструвала його у своїй квартирі. В результаті спільного проживання у них склались неприязні стосунки.

Відповідач став перешкоджати їй у здійснені права власності на квартиру, не сплачує комунальні послуги за її користування. змусив її написати боргову розписку, в результаті чого здійснює щодо неї неправомірні дії, що змусило її неодноразово звертатись до правоохоронних органів.

Посилаючись на вимоги ст.391 ЦК України просила суд задовольнити позовні вимоги.

В запереченнях на позовні вимоги ОСОБА_2 просив суд залишити без задоволення заявлені позовні вимоги, посилаючись на те, що він не здійснював протиправних дій відносно ОСОБА_4 та матеріали справи не містять доказів його не проживання в квартирі без поважних причин понад один рік. В спірній квартирі зареєстрований зі згоди її власника де проживав з 25.02.2014 року по 20.03.2016 року. Сама позивачка стала перешкоджати йому в прживанні внаслідок заміни замків. Матеріалами перевірок здійсненими Малиновським ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області не встановлено в його діях жодних ознак кримінального правопорушення це помешкання являється постійним місцем проживання.

В березні 2017 році ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами в котрих просив суд вселити його в квартиру АДРЕСА_1 посилаючись на те, що ОСОБА_4 чинить йому перешкоди в праві користуванні житлом, котре являється його постійним мешканням.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено. Суд зобов`язав ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Вселив ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнув зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 640,0 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду з прийняттям нового рішення,яким її позовні вимоги задовольнити, а в зустрічних вимогах ОСОБА_2 відмовити посилаючись а порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а рішення без змін,посилаючись на дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання 3-ї особи - представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської рад не з`явились,про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В своїй заяві Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради просить справу слухати за його відсутністю.

В силу ст.372 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.

АРГУМЕНТИ СТОРІН :

Заявник в апеляційній скарзі посилається на ті ж обставини, що і в позовній заяві та на те, що їй належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Вона за проханням відповідача зареєструвала його в спірну квартиру. Примусивши її скласти боргову розписку намагається звернути стягнення на цю квартиру. Відповідач створив нестерпні умови проживання. При цьому посилається на висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.01.2019 року в якому розглянуто питання щодо недоцільності позбавлення її та малолітньої доньки - ОСОБА_5 ,2008 року народження права користування квартирою АДРЕСА_1 та недоцільного вселення ОСОБА_2 .

Заявниця посилається на те, що відповідач не являється членом її сім`ї, не приймає участь в утриманні житла та вони не ведуть з ним спільного господарства.

При цьому посилається на правову позицію Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709 цс16,яка передбачає паво вимоги власника на захист порушеного права власності ,від будь-яких осіб,які не є і не були членами його сімї,а положення ст.405 ЦК України ,статей 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником,припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Заявник стверджує, що документи,які підтверджують паво власності на житлове приміщення є підставою для зняття особи з місця проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач звертає увагу про відсутність правових підстав визнати його таким, що він втратив право на житло, оскільки сама позивачка перешкоджає йому в проживанні в спірній квартирі . При цьому посилається на вимоги ст.64,65,156 ЖК України та на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє пава користування займаним приміщенням.

Представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради посилається на те, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду ,яке набрало законної сили. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник квартири має право вимагати усунення відповідних перешкод,у тому числі шляхом звернення до суду за захистом майнового права.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін,що з`явились,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Відмовляючи у вимогах ОСОБА_4 щодо позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ; усунення перешкод у здійснені права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за вказаною адресою та стягненні понесених судових витрат, районний суд виходив недоведеності вимог на підтвердження здійснення ним перешкод в користуванні спірною квартиру її власником.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги районний суд виходив з вимог ст.ст.64,65 ЖК України з посиланням на те, що припинення сімейних стосунків не позбавляє права користування займаним приміщенням.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 3 березня 2002 р. ОСОБА_4 набула паво власності на кв. АДРЕСА_3 .

З червня 2002 р. позивачка зареєструвалась в квартирі і та проживала в ній зі своїм батьком - ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 народилася дочка ОСОБА_5 .

Відповідно Довідки № 1197 від 08.09.2016 р. про склад сім`ї та реєстрацію позивачка зареєструвала свого брата відповідача ОСОБА_2 у своїй квартирі, як члена своєї сім`ї з 25 лютого 2014 року.

Згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення,будинку або квартири,вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом,який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення,ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За порівняльним аналізом статей 383,391,40-5 ЦК України судова колегія дійшла висновку, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення,будинку,квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі,які не є і не були членами його сім`ї,а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї,у тому числі у випадку втрати права власності власником,припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік,якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Згідно зі статей 175 ЦПК України ,підставами позову ,які відповідно до статей 12,43 ЦПК України, є обставини,якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону,суд уточняє підстави позову й застосовує норму закону,яка їм відповідає,незалежно від згоди на це позивача .

При цьому, визначена норма ст.391 ЦК України, з якою позивач пов`язує позовні вимоги, не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площута усунути перешкоди у здійснені права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за вказаною адресою, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про :

- позбавлення права власності на житлове приміщення;

- позбавлення права користування житловим приміщенням;

- визнання особи безвісно відсутньою;

- оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Тривалий час проживання особи в спірній квартирі, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним відповідачеві в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому виселення його з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п. 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Посилання на те, що відповідач чинить протиправні дії стосовно її власної квартири оцінюється критично, оскільки матеріалами справи ці обставини не підтверджені.

Натомість сама позивачка не спростовує того факту, що поміняла замки в квартирі та встановила сигналізацію.такі дії свідчать про створення перешкод ОСОБА_2 , як користувачу цієї квартири в її користуванні.

Висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.01.2019 року в якому розглянуто питання щодо недоцільності позбавлення її та малолітньої доньки - ОСОБА_5 ,2008 року народження права користування квартирою АДРЕСА_1 та недоцільного вселення ОСОБА_2 не засвідчує того факту що до позивачки та її малолітньої доньки ОСОБА_5 судом вирішувалось питання про позбавлення їх права користування спірною квартирою а питання щодо недоцільності вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру виходить за межі їх повноваження.

За приписами статті 375 частини 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення,а судове рішення без змін, так як визнає,що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367,368,374, 375 ,381,382,384,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.09.2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складений 24.02.2020 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра