Справа № 740/3322/20
Провадження № 2/740/1146/20
УХВАЛА

05 жовтня 2020 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н. М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Подлуцький Максим Олександрович,

розглядаючи у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

встановив:

У провадженні Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області перебуває зазначена цивільна справа.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання у справі призначено на 15 вересня 2020 року. У зв`язку з неявкою в судове засідання 15 вересня 2020 року відповідачки підготовче судове засідання відкладено на 05 жовтня 2020 року.

У підготовчому судовому засіданні 05 жовтня 2020 року представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Подлуцький М. О. заявив клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Клопотання мотивоване тим, що предметом позовних вимог є спірні земельні ділянки, які перебувають в оренді, а ст. 120 Земельного кодексу України, на яку посилається позивач, не регулює орендних відносин, що, на думку адвоката Подлуцького М. О., свідчить про відсутність предмета спору. Так, відповідачка не є стороною договірних відносин, зокрема орендодавцем, що виключає будь-який спір щодо наданої Ніжинською міською радою в оренду позивачу земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення клопотання, вказуючи на його безпідставність, зауважив, що спір і його предмет є.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У статті 256 ЦПК України наведені наслідки закриття провадження у справі. Зокрема, зазначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У ст. 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У п. 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (рішення від 13 січня 2000 року) ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Однак наведені представником відповідачки обставини не свідчать про відсутність предмета спору, враховуючи, що проти цього заперечує позивач і наполягає на вирішення його позову судом.

Зазначені представником відповідачки обставини можуть бути предметом перевірки під час вирішення цього спору судом по суті заявлених вимог у контексті їх обгрунтованості й підставності, але в жодному разі не свідчать про відсутність предмета спору і не дають підстав для закриття провадження у справі згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, інакше позивач буде позбавлений доступу до правосуддя, що з урахуванням вищевикладеного може свідчити про порушення ст. 6 Конвенції.

З огляду на вказане підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 189, 197, 255 ЦПК України, -

ухвалив:

У задоволенні клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Подлуцького Максима Олександровича про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повну ухвалу складено і підписано 09 жовтня 2020 року.

Суддя І. М. Шевченко