ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2020 року м. Чернівці

справа № 727/3107/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретаря Чубрей І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

учасники справи

позивач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2019 року, головуючий у першій інстанції Смотрицький В.Г.

встановив:

ОСОБА_4 у березні 2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна.

Зазначала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали разом з грудня 1993 року по серпень 2012 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували майно, здійснювали підприємницьку діяльність, мали взаємні права та обов`язки.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що ОСОБА_2 був іноземцем без постійного місця проживання, тому був зареєстрований у батьків у с.Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області.

У липня 1996 року набуто квартиру АДРЕСА_1 , де проживали разом.

Справа №727/3107/19 Головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Г.

Провадження №22-ц/822/139/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

За час спільного проживання набуто за спільні кошти 28 квітня 1999 року квартиру АДРЕСА_2 , 14 травня 2001 року торгівельний павільйон № НОМЕР_1 , який розміщений у міському торговельному комплексі «Калинівський ринок» по АДРЕСА_3 Калинівській,13-а АДРЕСА_4 .Чернівці у торговому секторі №1, 03 серпня 2004 року транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ 210» з номерним знаком НОМЕР_2 , 19 серпня 2005 року квартиру по АДРЕСА_5 .

Посилалася на те, що не досягнуто згоди щодо добровільного поділу майна.

ОСОБА_2 14 червня 2017 року відчужено транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ 210» з номерним знаком НОМЕР_2 за відсутності її згоди.

Просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як дружини та чоловіка з грудня 1993 року по серпень 2012 року; визнати, що транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 вартістю 130772 грн. є спільним майном; виділити ОСОБА_4 Ѕ частину транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля, що становить 65386 грн., припинити право спільної сумісної власності на транспортний засіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2019 року позов задоволено, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як дружини та чоловіка, починаючи з грудня 1993 року і включно по серпень 2012 року.

Визнано транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 вартістю 130772 грн. спільним майном, яке набуто за час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як чоловіка та дружини.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 , що становить 65386 гривень.

Припинено право спільної сумісної власності на автомобіль MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

Вказує, що інститут спільного проживання чоловіка та жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України, Кодекс про шлюб та сім`ю України таких положень не містив, тому такий факт може бути встановлений лише з 1 січня 2004 року.

Судом першої інстанції не враховано, що автомобілем MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 користувався ОСОБА_2 , ОСОБА_4 володіла транспортним засобом NISSAN ALMERA з номерним знаком НОМЕР_3 , покази свідка ОСОБА_7 про надання ОСОБА_2 позики в сумі 4000 євро на придбання спірного автомобіля.

Посилається на відсутність доказів, що на момент придбання транспортного засобу у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був спільний бюджет, ОСОБА_4 мала дохід та вкладала кошти у придбання автомобіля.

При визначенні розміру компенсації вартості реалізованого транспортного засобу суд помилково взяв до уваги вартість автомобіля, визначену у договорі купівлі-продажу, вартість автомобіля MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначає про пропуск ОСОБА_4 строку позовної давності, перебіг якого розпочався від дня, коли ОСОБА_4 довідалася про порушення свого права, а саме постановлення ухвали Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 листопада 2012 року, якою відмовлено ОСОБА_4 у відкритті провадження у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна, суд першої інстанції керувався положеннями п.5 ч.1 ст.315, ч.4 ст.315 ЦПК України, ч.2, 4 ст.3, ч.1 ст.70, п.2 ч.2 ст.72, ч.1 ст.74 СК України, ч.2 ст.365, ч.4 ст.368 ЦК України та вважав встановленим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали як члени однієї сім`ї з грудня 1993 року по 31 грудня 2003 року та однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по серпень 2012 року, набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за час спільного проживання як чоловіка та жінки транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 , ОСОБА_2 не спростовано презумпцію права спільної власності на майно подружжя.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4 у березні 2018 року довідалась про здійснення перереєстрації транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 у червні 2017 року, звернулася до суду з позовом у межах строку позовної давності.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на свідоцтва про народження дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , довідку комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №9 м.Чернівці від 25 грудня 2013 року про реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 , рішення Ленінського районного суду м. Чернівці від 15 червня 1995 року та рішення Першотравневого районного суду від 26 травня 2014 року, якими встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Осіповою І.І. 14 жовтня 2011 року, якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси, заявою ОСОБА_4 від 03 березня 2014 року про проживання однією сім`єю, але не перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та згоду на укладення договору даруванням ОСОБА_2 набутої ними за час спільного проживання квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно приписів ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до п.1 розділу УП «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, положення ст.74 СК України щодо права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, застосовуються лише до відносин, що виникли після набрання ним чинності.

З огляду на наведене судове рішення в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як дружини та чоловіка з грудня 1993 року по грудень 2003 року ухвалено на порушення норм матеріального права.

За правилами ч.1 ст.74 СК України у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці та за спільні грошові кошти.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

ОСОБА_2 заперечуються обставини проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як дружини та чоловіка з січня 2004 року по серпень 2012 року.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Чернівці від 15 червня 1995 року встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у фактичних шлюбних відносинах, ведуть спільне господарство з 1993 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26 травня 2014 року встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час яких народилися діти ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За змістом приєднаної до матеріалів справи заяви ОСОБА_4 від 3 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Блауш Н.З., ОСОБА_4 стверджує, що проживала ОСОБА_2 однією сім`єю, але не перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та надала згоду на укладення договору даруванням ОСОБА_2 належної їм на праві спільної сумісної власності, набутої ними за час спільного проживання квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , звертаючись до суду з позовом, зазначала про набуття квартири АДРЕСА_1 у липні 1996 року.

Отже, наведені докази свідчать про проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю, ведення спільного господарства до січня 2004 року.

Тому висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 почали сумісне проживання однією сім`єю з грудня 1993 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а тому є підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як членів однієї сім`ї з грудня 1993 року по 31 грудня 2003 року та однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по серпень 2012 року є недоведеними.

У матеріалах справи відсутні докази проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як дружини та чоловіка з січня 2004 року по серпень 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення..

За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Сама по собі довідка комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №9 м.Чернівці від 25 грудня 2013 року про реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 та довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Осіповою І.І. 14 жовтня 2011 року, якою ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси не дають підстав для висновку про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як дружини та чоловіка з січня 2004 року по серпень 2012 року за відсутності інших доказів про проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 , на які є посилання в апеляційній скарзі, про недоведеність набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_4 транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 за рахунок спільних коштів, ОСОБА_4 приймала участь коштами у набутті майна.

Відповідно довідки територіального сервісного центру №7341 регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області №31/24/11-217 від 06 березня 2018 року транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 перебував у власності ОСОБА_2 з 03 серпня 2004 року по 14 червня 2017 року перебував у власності ОСОБА_2 , 14 червня 2017 року транспортний засіб був перереєстрований на підставі договору купівлі-продажу №7341/2017/498867 за оціночною вартістю 130772 грн.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо набуття ОСОБА_2 транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 за рахунок спільних коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_4

ОСОБА_4 на яку покладено тягар доказування, що транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 є об`єктом права спільної сумісної власності, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження отримання нею доходів та участі коштами у набутті автомобіля, чи придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 520/11083/15-ц.

За відсутністю доказів набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_4 транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти висновки суду першої інстанції про визнання транспортного засобу MERCEDES-BENZ 210 з номерним знаком НОМЕР_2 спільним майном, яке було нажите під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як чоловіка та дружини, стягнення на користь ОСОБА_4 грошової компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля, що становить 65386 грн., припинення права спільної сумісної власності на автомобіль не відповідають нормам матеріального права.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2019 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 заявлено про сплив позовної давності

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За обставин недоведеності порушення права ОСОБА_4 відсутні підстави для застосування позовної давності.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплачено 2305 грн. 20 коп. судового збору згідно квитанції Акціонерного товариства «Ощадбанк» №102 від 20 грудня 2019 року.

Зважаючи на те, що у позові ОСОБА_4 відмовлено, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судові витрати в сумі 2305 грн. 20 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2019 року скасувати.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання транспортного засобу спільним майном, стягнення грошової компенсації, припинення право спільної сумісної власності на майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2305 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 24 лютого 2020 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

Одинак О.О.