ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на майно та скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на майно та скасування державної реєстрації.

Позивач просить припинити право власності за ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 101); у будівлі літ. Г-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); та за ОСОБА_3 на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у будівлі літ. В-1: стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_9 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101). А також скасувати державну реєстрацію права власності на це майно.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що ним було встановлено фактичне знищення вказаного нерухомого майна, внаслідок чого право власності підлягає припиненню відповідно до положень статті 349 Цивільного кодексу України. Позивач також зазначив, що майно існує поки існує об`єкт нерухомого майна, тому державна реєстрація такого права безпосередньо шкодить інтересам територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, яка є власником земельних ділянок за вказаними адресами та перешкоджає в повній мірі реалізувати увесь об`єм прав щодо неї, визначений відповідними законодавчими актами (а.с.1-9).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на майно та скасування державної реєстрації - відмовлено (а.с.221-225).

Не погодившись з вказаним рішенням, Дніпровська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.231-237).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 101); у будівлі літ. Г-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); та за ОСОБА_3 на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у будівлі літ. В-1: стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_9 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Судом також було встановлено, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач стверджував, що право власності на житлові будинки за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_10 належить позивачу на підставі рішення Виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів від 25.09.1990 року за №68 «Про реєстрацію будинків місцевих рад, належних виробничому об`єднанню житлово-комунального господарства Бабушкінського району».

Дослідивши текст рішення Виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів від 25.09.1990 року за №68 «Про реєстрацію будинків місцевих рад, належних виробничому об`єднанню житлово-комунального господарства Бабушкінського району», - вбачається, що виконкомом районної ради народних депутатів було вирішено: просити бюро міжміської технічної інвентаризації провести реєстрацію будинків згідно з додатком.

З огляду листа-відповіді КП «Дніпропетровського міжміського БТІ» Дніпропетровської області №9895 від 27.07.2017 року (наданого позивачем до матеріалів справи) вбачається, що: житловий будинок по АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_4 зареєстрований (не на праві власності) за місцевою радою на підставі рішення виконкому від 25.01.1990 року №68, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.09.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської області та записано у реєстрову книгу №24 за реєстровим №1651.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 статті 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В статті 319 Цивільного Кодексу України вказано власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_2 ; у будівлі літ. Г-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 ; стосовно квартири АДРЕСА_4 ; стосовно квартири АДРЕСА_14 , у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 ; стосовно квартири АДРЕСА_4 ; стосовно квартири АДРЕСА_7 ;

Встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_8 ; у будівлі літ. В-1: стосовно квартири АДРЕСА_14 у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_5 .

Відповідно до статті 321 Цивільного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, жодної із зазначених підстав для припинення права власності відповідачів в даному випадку не встановлено.

Доводи апелянта, про те, що спірне майно є знищеним, колегія суддів вважає недоведеними.

Так, згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено вище, положення ст. 81 ЦПК України встановлюють, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення спірного об`єкту нерухомості.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: