КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/6241/20

15 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року, постановлену під головуванням судді Кошель Б.І., про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, третя особа Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про зняття арешту з майна,-

в с т а н о в и в:

30 червня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, третя особа Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про зняття арешту з майна.

В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що 19.07.2007 року старшим слідчим Слідчого відділу Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітаном поліції Олійник Н.Є. в рамках кримінальної справи №02-2318 було винесено постанови про накладення арешту на все майно позивачів.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року у справі №1-52/2008 засуджено ОСОБА_1 за ст. 27 ч. 5-187 ч. 3, 27 ч.5-187 ч. 4, 27 ч.5-289 ч.3, 286 ч.1 КК України із конфіскацією 1/2 частки майна, що є його особистою власністю, ОСОБА_2 за ст.ст. 185 ч.3, 187 ч.3, 187 ч.4, 289 ч. 3 КК України, із конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, та ОСОБА_3 за ст.ст. 185 ч.3, 187 ч.3, 187 ч.4, 289 ч. 3 КК України, із конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2011 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року змінено в частині призначення покарань та порядку стягнення судових витрат. В решті вирок залишено без змін.

Зазначили, що на даний час вирок суду виконано в повному обсязі, у Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відсутні виконавчі провадження в яких би вони виступали боржниками.

Разом з тим, питання про зняття арешту з належного їм на праві власності майна залишається невирішеним. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про обтяження (арешт) всього їхнього майна залишаються чинними, що позбавляє їх усіх правомочностей власників майна.

Враховуючи наведене просили суд:

зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітана поліції Олійника Н.Є. від 19.04.2007 року в рамках кримінальної справи №02-2318 та провести державну реєстрацію припинення обтяження речового права, арешту майна ОСОБА_1 (запис №4955137 від 15.05.2007 14:47:01, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_1 );

зняти арешт з майна ОСОБА_2 , накладеного постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітана поліції Олійника Н.Є. від 19.04.2007 року в рамках кримінальної справи №02-2318 та провести державну реєстрацію припинення обтяження речового права, арешту майна ОСОБА_2 (запис №4866148 від 25.04.2007 11:43:36, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_2 );

зняти арешт з майна ОСОБА_3 , накладеного постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітана поліції Олійника Н.Є. від 19.04.2007 року в рамках кримінальної справи №02-2318 та провести державну реєстрацію припинення обтяження речового права, арешту майна ОСОБА_3 (запис №4865904 від 25.04.2007 11:31:08, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_3 ).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, третя особа Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про зняття арешту з майна.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 30 липня 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надіслали апеляційну скаргу, в якій просили ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовували тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Звертали увагу на те, що на даний час вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року виконано у повному обсязі, у Білоцерківському міському відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відсутні виконавчі провадження, в яких би вони виступали боржниками. Проте, питання про зняття арешту з їх майна залишається невирішеним. Згідно відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про обтяження (арешт) всього належного їм майна залишається чинним, що позбавляє їх усіх правомочностей власників цього майна.

Вказали, що арешт на їх майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим Кодексом .

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Вважають, що, з огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Із урахуванням викладеного, з огляду на втрату чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після вирішення кримінальної справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вважають, що вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Посилалися на те, що згідно зі статтею 174 чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення зазначених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Саме до такого правового висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2019 року (справа № 372/2904/17-д).

Отже, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Звернули увагу на те, що аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № б-2бцс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-49бцс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) та підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року, справа № 643/3614/17.

Враховуючи викладені роз`яснення, вони звернулися з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області саме в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, вважав, що питання зняття арешту з майна у кримінальній справі підлягає вирішенню за правилами кримінального судочинства. Обгрунтовуючи свої висновки, суд також посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/12096/15-ц (постанова від 15 травня 2018 року), № 569/4374/16-ц (постанова від 23 травня 2018 року), № 296/8586/16-ц (постанова від 07 листопада 2018 року), що є помилковим.

Так, Велика Палата Верховного Суду 30.01.2019 року при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо спірних правовідносин висловлена у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17, де вказано, що вимоги про звільнення майна з- під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі від 06.07.2020 року, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області безпідставно не застосував вказані вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, суд першої інстанції застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 травня 2019 року (справа № 372/2904/ 17-ц), де вказано, що вирішення судом питання про зняття арешту, накладеного слідчим у кримінальній справі у порядку цивільного судочинства, не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник відповідача Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), представник Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області та представник третьої особи Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою старшого слідчого Слідчого відділу Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 19 квітня 2007 року по кримінальній справі №02-2318 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за ст.ст.185 ч.3, 187 ч. 3, 289 ч. 3 КК України, був накладений арешт на належне ОСОБА_2 майно.

Постановою старшого слідчого Слідчого відділу Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 19 квітня 2007 року по кримінальній справі №02-2318 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 за ст.ст.185 ч.3, 187 ч. 3, 289 ч. 3 КК України, був накладений арешт на належне ОСОБА_1 майно.

Постановою старшого слідчого Слідчого відділу Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 19 квітня 2007 року по кримінальній справі №02-2318 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за ст.ст. 187 ч. 3, 289 ч. 3 КК України, був накладений арешт на належне ОСОБА_3 майно.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року у справі №1-52/2008: ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 27 ч. 5-187 ч. 3, 27 ч.5-187 ч. 4, 27 ч.5-289 ч.3, 286 ч.1 КК України і призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі із конфіскацією Ѕ частки майна, що є його особистою власністю; ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 187 ч.3, 187 ч.4, 289 ч. 3 КК України і призначено покарання у вигляді 12 років позбавлення волі, із конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю; ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч.3, 187 ч.3, 187 ч.4, 289 ч. 3 КК України і призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі, із конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Також вироком суду стягнуто із засуджених в солідарному порядку на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Київської області 7715 гривень 34 копійки у відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз, з ОСОБА_3 - на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Київській області 1095 гривень 25 копійок у відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням судово-почеркознавчої експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_5 26435,00 гривень в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, 50000,00 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 76 435,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 50000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із засуджених в солідарному порядку на користь ОСОБА_7 4610,00 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_7 80 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із засуджених в солідарному порядку на користь ОСОБА_9 50 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 22 810,00 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Білоцерківської міської лікарні № 2 -1 690 грн. 81 коп. в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого ОСОБА_11 .

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2011 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року змінено в частині призначення покарань та порядку стягнення судових витрат, зокрема , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 призначене покарання пом`якшено; ОСОБА_2 призначено покарання у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю; ОСОБА_3 призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.

Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з їх майна , накладеного в рамках кримінальної справи №02-2318, позивачі посилалися на те, що вирок суду виконано в повному обсязі, на виконанні у Білоцерківському МВ ДВС відсутні виконавчі провадження, в яких вони є боржниками, тому відпала потреба в арешті їх майна.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції зазначив, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року у справі №1-52/2008 задоволено цивільний позов та вирішено питання щодо конфіскації майна підсудних ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, відомості про виконання вироку суду щодо відшкодування збитків потерпілим та конфіскації майна в матеріалах справи відсутні. Враховуючи, що арешт на майно позивачів було накладено за правилами кримінального судочинства , то скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам процесуального права з наступних підстав.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження, як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

У даній справі встановлено, що постановами старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 19 квітня 2007 року для забезпечення виконання цивільного позову, виконання вироку в частині можливої конфіскації майна було накладено арешт на все майно, що належало ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року у справі №1-52/2008, зміненим ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2011 року, позивачам призначено покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є їх власністю, а також задоволено цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Таким чином, арешт на майно позивачів було накладено під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі статті 126 КПК України 1960 року в редакції, яка була чинною на час вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно зі статтею 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року (далі - КПК України 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статті 234 КПК України (у редакції 1960 року) дії слідчого можуть бути оскаржені прокуророві як безпосередньо, так і через слідчого. Скарги можуть бути як письмові, так і усні. Усні скарги прокурор або слідчий заносить до протоколу. Слідчий зобов`язаний протягом доби направити прокуророві скаргу, що надійшла до нього, разом із своїми поясненнями. Подача скарги не зупиняє виконання дії, яка оскаржується, коли це не визнає за потрібне слідчий або прокурор. Дії слідчого можуть бути оскаржені до суду. Скарги на дії слідчого розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України(1960 року), суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема, про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 вказано, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово вирішувалося питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зроблено наступні правові висновки:

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.;

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).;

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).;

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).;

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Таким чином, з огляду на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, питання про зняття арешту з майна вирішується в порядку цивільного судочинства у разі:

якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту;

якщо арешт, накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України 2012 року.

У даній справі судом першої інстанції вірно враховано, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2008 року у справі №1-52/2008, зміненим ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2011 року, позивачів у даній цивільній справі було визнано винними у вчиненні злочинів та призначено їм покарання у вигляді позбавлення волі, а також задоволено цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та вирішено питання щодо конфіскації майна підсудних.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що на даний час вирок суду виконано в повному обсязі.

Проте, як обґрунтовано зауважено судом першої інстанції, відомості про виконання вироку суду щодо відшкодування збитків потерпілим та конфіскації майна в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивачів під час досудового слідства у кримінальній справі, вироком суду позивачів було визнано винними у вчинення злочинів з призначенням їм покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене правильним є висновок суду першої інстанції про те, що справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного управління ДФС у Київській області, третя особа Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про зняття арешту з майна не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та вірно відмовлено у відкритті провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те що, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 15 травня 2013 року у справі № б-2бцс13 та Великої Палати Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 та від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки фактичні обставини у даній справі відрізняються від тих обставин, які були у зазначених вище справах, що переглядалися судом касаційної інстанції. Вказані висновки не стосувалися ситуації коли позивача (позивачів), на майно якого (яких) було накладено арешт під час досудового слідства, було засуджено до відбування покарання з конфіскацією майна та було задоволено цивільні позови потерпілих.

Таким чином, підстави для врахування вказаних в апеляційній скарзі правових висновків Великої Палати Верховного Суду, у даній справі відсутні й доводи скарги в цій частині є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та на суть постановленої ухвали не впливають та суперечать постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Головуючий: Судді: