Провадження № 2/161/860/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Черняка В.В., за участю секретаря судового засідання Новаковської В.В., представника позивача Мармуляк С.В., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Оксі Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2018 року Публічне акціонерне товариство «Оксі Банк» (далі ПАТ «Оксі Банк», позивач, банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 травня 2016 року між сторонами був укладений кредитний договір №08/16, за умовами якого банк видав відповідачу кредит у розмірі 170 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24% на рік, а також з кінцевим строком повернення кредиту 03 травня 2019 року.

Зі змісту позову слідує, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, і банк скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми позики.

З наведених підстав позивач, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 16 серпня 2019 року, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 444 746,94 грн., з яких 170 000,00 грн. заборгованість по тілу кредиту, 134 399,75 грн. нараховані відсотки, 123 347,19 грн. пеня на несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, 17 000,00 грн. штраф за невиконання зобов`язань за кредитним договором, а саме п.3.3.12 цього договору.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні та у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 06 травня 2016 року у м. Львів між ПАТ «Оксі Банк» (банк) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений кредитний договір №08/16, за умовами якого, банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 170 000,00 грн., на порядку і умовах визначених цим договором (п.1.1). Кредитні кошти надавалися на строк по 03 травня 2019 року (п.1.3). За користуванням кредитними коштами встановлена плата в розмірі 24 % річних (п.1.4). Погашення кредиту передбачалося здійснювати щомісячно відповідно до підписаного між сторонами графіку (розділ 2.5 договору).

У цьому ж договорі передбачена відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення кредитних коштів у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п.4.5).

Крім того, у договорі передбачена відповідальність позичальника за невиконання ним зобов`язання щодо щорічного надання в банк письмової інформації про свої доходи за останні два місяці, у розмірі 5% від суми кредиту (пункти 3.3.12 та 4.5).

Одночасно, у пункті 4.6 договору передбачено, що неустойки підлягають сплаті за письмовою вимогою банку.

Додатково, у розділі 2.7 договору визначено право банк пред`явити вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитом (а.с.5-12).

Факт видачі відповідачу кредитних коштів за цим договором підтверджується відповідною заявкою на видачу готівки від 05 травня 2019 року, на якій міститься особистий підпис ОСОБА_2 . Крім того, факт отримання кредитних коштів відповідачем не заперечується під час судового розгляду (а.с.13).

У матеріалах справи відсутні відомості про надсилання банком на адресу відповідача будь-яких письмових вимог, як щодо сплати заборгованості в цілому, так і щодо сплати неустойки.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що всього, протягом усього строку дії договору та до моменту вирішення цього спору судом, відповідачем було сплачено банку 7 000,00 грн., які банк, керуючись черговістю погашення зобов`язань, яка визначена у п.2.5.5 договору, направив на погашення процентів за користування кредитом. Вказані обставини підтверджується як квитанціями про внесення коштів, які надані відповідачем, так і визнаються банком у своєму останньому розрахунку заявлених позовних вимог.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, у частині другій статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Всупереч вищенаведеному, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідно до підписаного між сторонами графіку не виконала, а отже в банку виникло право на дострокове повернення всієї суми позики, яким він і скористався пред`являючи цей позов.

З наведених підстав, позовні вимоги про стягнення з відповідач на користь позивача 170 00,00 грн. тіла кредиту є обґрунтованими та підлягають до задоволення в цій частині.

Що стосуються вимог про стягнення процентів за кредитом, суд зазначає наступне.

У пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В даному випадку, як було встановлено судом, банк скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми позики, яке передбачено у ч.2 ст.1050 ЦК України, розділом 2.7 договору, а отже з дня звернення до суду 22 листопада 2018 року, строк дії кредитного договору вважається достроково закінченим, а відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки позовних вимог про стягнення 3% річних, які передбачені ст.625 ЦК України, банк не заявляв, тому суд стягує проценти за користування кредитом за період з 06 травня 2016 року по 22 листопада 2018 року, які нараховані відповідно до ст.1048 ЦК України як плата за користування позикою.

З наданих позивачем розрахунків неможливо встановити суму нарахованих станом на 22 листопада 2018 року процентів, а отже суд здійснює такий обрахунок самостійно, наступним чином:

Сума кредиту (грн)Період користування кредитомКількість днів користування кредитомРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
17000006.05.2016 - 22.11.201893124 %103994.65

Від суми нарахованих процентів у розмірі 103 994,65 грн. суд віднімає 7 000,00 грн., які відповідач сплатила банку, і які відповідно до черговості платежів, яка визначена у п.2.5.5 договору були спрямовані саме на погашення процентів за користування кредитом.

Отже, належною до стягнення з відповідача сума процентів за користування кредитом становить 96 994,65 грн., і суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені та штрафів, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

У статті 549 ЦК України вказано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З наведених вище законодавчих положень слідує, що неустойка не є основним зобов`язання за договором, а є засобом його забезпечення, який може використовуватися лише за погодженням сторін.

Як вже зазначав суд, у договорі між сторонами дійсно передбачена відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення кредитних коштів у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п.4.5), а також за невиконання ним зобов`язання щодо щорічного надання в банк письмової інформації про свої доходи за останні два місяці, у розмірі 5% від суми кредиту (пункти 3.3.12 та 4.5).

З правової природи обох цих сум слідує, що вони є саме неустойкою (пенею та штрафом), у розумінні ст.ст. 546, 549 ЦК України, тобто формою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором.

Одночасно, у пункті 4.6 договору передбачено, що неустойки підлягають сплаті за письмовою вимогою банку.

Тобто, у договорі банк залишив за собою право на власний розсуд застосувати до позичальника негативні наслідки у вигляді сплати неустойки. При цьому, з формулювання положення п.4.6 договору слідує, що у позичальника виникає обов`язок сплатити неустойки тільки у випадку пред`явлення такої вимоги банком.

В розглядуваному випадку в матеріалах справи відсутня письмова вимога банку до позичальника про сплату неустойки.

Тобто, за час дії кредитного договору, а саме з 06 травня 2016 року по 22 листопада 2018 року (дата пред`явлення позову про дострокове повернення боргу) банк не скористався своїм право на пред`явлення вимоги про сплату неустойки, як це передбачено п.4.6 договору, а отже, такий обов`язок у позичальника не виник.

При цьому положення ч.2 ст.1050 ЦК України щодо дострокового повернення всієї суми позики, до вимог щодо стягнення неустойки не поширюється, оскільки у цій законодавчій нормі чітко зазначено, що вона стосується лише частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних позикодавцю відповідно до статті 1048 ЦК України.

Оскільки основною матеріально-правовою підставою для пред`явлення цього позову були саме положення ч.2 ст.1050 ЦК України, які стосуються виключно дострокового повернення позики та процентів, розглядати цей позов як вимогу банку про сплату неустойки, в розумінні п.4.6 підписаного між сторонами договору, у суду підстав немає.

З наведених підстав суд дійшов висновку, про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу та пені, оскільки банк у спосіб визначений кредитним договором не пред`явив вимогу про таку сплату до позичальника.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, на підставі ст.141 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 4 004,92 грн ((5 049,12 грн. судового збору сплаченого при зверненні до суду + 1 622,08 грн. доплати судового збору за збільшені позовні вимоги) х (266 994,65 грн. позовних вимог задоволено / 444 746,94 грн. позовних вимог пред`явлено остаточно)).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 141, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Оксі Банк» заборгованості за кредитним договором від 06 травня 2016 року №08/16 у загальному розмірі 266 994,65 грн. (двісті шістдесят шість тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири гривні шістдесят п`ять копійок), з яких 170 000,00 грн. (сто сімдесят тисяч гривень) заборгованість за тілом кредиту, 96 994,65 грн. (дев`яносто шість тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири гривні шістдесят п`ять копійок) заборгованість за процентами.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Оксі Банк» судовий збір у розмірі 4 004,92 грн. (чотири тисячі чотири гривні дев`яносто дві копійки) .

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано 28 лютого 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк