Номер провадження: 22-ц/813/3019/20
Головуючий у першій інстанції Донцова Д.Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Карпенка Андрія Анатолійовича у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство», Одеської міської ради про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Донцова Д.Ю. 26 листопада 2013 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство», Одеської міської ради про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 2-4).

В обгрунтування позову посилалися на те, що 02 грудня 2005 р. ОСОБА_1 , знаходячись у шлюбі із ОСОБА_2 , уклала із ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2011 р. вказаний договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 02 грудня 2005 р. було визнано недійсним. Зазначеним рішенням суду встановлено, що спірна квартира була придбана у ОСОБА_3 за 105 000,00 доларів США, що по курсу НБУ на той час становило 530 250,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2011 р. спірна квартира була витребувана на користь Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство».

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували у позові, що після придбання квартири вони понесли витрати на проведення капітального ремонту, внаслідок чого ринкова вартість квартири збільшилась, та у теперішній час становить 1 616 028,00 грн., тобто, різниця становить 1 085 778,00 грн. Відшкодувати дані витрати у досудовий спосіб виявилось неможливим, оскільки 19 травня 2003 р. Господарським судом Донецької області була порушена справа №5/94Б про банкрутство ОП «Азовське морське пароплавство», стосовно якого в теперішній час триває ліквідаційна процедура, тому єдиним способом отримати ці витрати є, на думку позивачів, визнання за останніми права власності на 0,672 частки спірної квартири, яка відповідає витратам, на які збільшилась вартість спірної квартири у сумі 1 085 778,00 грн.

Крім того, позивачі вважали, що решта частки спірної квартири повинна бути передана до комунальної власності Одеської міської ради, тому є необхідним зобов`язати Орендне підприємство «Азовське морське пароплавство» передати Одеської міської ради, а останню - зобов`язати прийняти 0,328 частки спірної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2013 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на 0,672 частки кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 135,7 кв.м, житловою площею 95,1 кв.м., яка відповідає витратам, на які збільшилась вартість квартири у сумі 1 085 778,00 грн. Зобов`язано Орендне підприємство «Азовське морське пароплавство» передати до комунальної власності Одеської міської ради 0,328 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 135,7 кв.м, житловою площею 95,1 кв.м. Зобов`язано Одеську міську раду прийняти від Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» до комунальної власності 0,328 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 135,7 кв.м, житловою площею 95,1 кв.м. (а.с. 58-60).

В апеляційній скарзі Орендне підприємство «Азовське морське пароплавство» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Карпенка А.А.просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі закрити, оскільки справа, на думку апелянта, підлягає розгляду у порядку господарського судочинства (а.с. 76-78).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Карпенка А.А. підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що після проведення позивачами ремонту у спірній квартирі, її вартість спірної квартири збільшилась на 1 085 778,00 грн., що, на думку суду, становить 0,672 її частки виходячи із розрахунку. Суд погодився з думкою представників сторін про те, що єдиним способом відшкодувати вказані витрати є визнання за позивачами права власності на 0,672 частки квартири, яка відповідає витратам, на які збільшилась вартість спірної квартири у сумі 1 085 778,00 грн. Крім того, суд вважав що, оскільки на теперішній час порядок передачі об`єктів житлового фонду до комунальної власності територіальної громади діючим законодавством не встановлено, то обгрунтованим є зобов`язання Орендне підприємство «Азовське морське пароплавство» передати, а Одеську міську раду - прийняти до комунальної власності 0,328 частки спірної квартири.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, раніше квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована:

- за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Юрченко І.П., реєстровий №Д-309, продавець ОСОБА_4

- за ОСОБА_4 на підставі рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 01 червня 2005 року у справі №2-562-2005 за позовом останнього до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на спірну квартиру.

- за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченою Другою Одеською держнотконторою від 12.11.1993 року, реєстровий №3-9648, продавці ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

- за ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, наданого КЕЧ Одеської міської ради НОМЕР_1 від 08 липня 1993 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 р. ОСОБА_4 продав, а? ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, за договором купівлі-продажу № 17559 від 02 грудня 2005 р. ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 .

21 квітня 2008 року Орендне підприємство «Азовське морське?пароплавство» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі продажу квартири, визнання права власності та витребування майна.

Під час розгляду вказаної справи суду стало відомо, що до Великомихайлівського районного суду Одеської області ОСОБА_4 позову до ОСОБА_5 не пред`являв, справа за №2-562/2005 в суді взагалі відсутня, відповідно рішення по цій справі не ухвалювалося.

Отже, 11 листопада 2005 року ОСОБА_4 на підставі підробленого рішення суду продав спірну квартиру ОСОБА_3 , у якого в подальшому її купила ОСОБА_1 .

З цих обставин, прокуратурою м. Одеси розслідувано кримінальну справу за звинуваченням ОСОБА_10 та інших у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.190 КК України.

Справа містила епізод щодо протиправного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яку придбала ОСОБА_1 у ОСОБА_3

29 жовтня 2009 г. апеляційним судом Одеської області ухвалено вирок по відношенню до зазначених осіб.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2011 р. (цивільна справа №2-5285/11) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02 грудня 2005 р. було визнано недійсним. Зазначеним рішенням суду встановлено, що спірна квартира була придбана у ОСОБА_3 за 105 000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 02 грудня 2005 р. становило 530 250,00 грн.

Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2011 р. (цивільна справа №2-2322/11) придбана квартира була витребувана на користь Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство», яке є її власником.

Оскільки спірна квартира на момент її купівлі знаходилася у стані після пожежі, позивачі зробили в ній капітальний ремонт, внаслідок чого її ринкова вартість збільшилась, та у теперішній час становить 1 616 028,00 грн., що підтверджується висновком приватного підприємства «ТОП.ПРОЕКТ».

Таким чином, встановленим є той факт, що на теперішній час вартість спірної квартири збільшилась на 1 085 778,00 грн.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Тлумачення частини третьої статті 390 ЦК України свідчить, що витрати, про які вказується в частині третій статті 390 ЦК України: по-перше, стосуються утримання або збереження майна; по-друге, вони мають бути необхідними, а не зайвими або навіть корисними; по-третє, мають бути здійсненими незаконним володільцем.

Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Так, за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право, зокрема, на повернення майна.

Таким чином, діючим законодавством чітко визначений порядок відшкодування витрат, здійснених добросовісним набувачем, які направлені на поліпшення стану нерухомого майна.

Правових підстав для відшкодування витрат на проведення ремонту об`єкта нерухомості шляхом визнання за позивачами права власності на частину квартири діюче законодавство не містить.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Разом з тим, вищезазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції, який, задовольнячи позовні вимоги в частині відшкодування витрат на ремонт квартири шляхом визнання за позивачами права власності на 0,672 частки квартири, яка відповідає витратам, на які збільшилась вартість спірної квартири, не звернув уваги, що такий спосіб захисту не передбачений законом, та, відповідно, така вимога позову не може бути задоволена.

Крім того, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про необхідність зобов`язання Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» передати, а Одеську міську раду - прийняти до комунальної власності 0,328 частки спірної квартири.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який визначає основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну, є Закон України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" № 147/98-ВР.

Відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 2 Закону № 147/98-ВР, об`єктами передачі згідно з цим Законом є об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (стаття 3 Закону № 147/98-ВР).

Згідно абзацу 3 частини 1 статті 4 Закону № 147/98-ВР, передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій - щодо об`єктів, визначених у абзаці шостому частини першої статті 2 цього Закону.

Передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом (частина 2 статті 4 Закону № 147/98-ВР).

Статтею 4-1 Закону № 147/98-ВР чітко визначено особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури

Так, передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст -за згодою районних або обласних рад.

Положеннями частини 1 статті 6 Закону № 147/98-ВР передбачено, що передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. Частиною 2 цієї ж статті Закону визначено, що утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову виконавчий орган відповідної сільської, селищної, міської, районної у місті ради, якщо інше не передбачено законом, - у разі передачі об`єктів у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Абзацами ж 1 та 3 частини 3 цієї статті Закону передбачено, що порядок утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів визначається відповідними органами місцевого самоврядування - у разі передачі об`єктів у комунальну власність

Таким чином, з наведених положень Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" вбачається, що законодавцем передбачено процедуру передачі об`єктів житлового фонду, яким очевидно являється спірна квартира, з державної у комунальну власність. Судом першої інстанції не враховано, що порядок врегулювання такого питання у судовому порядку шляхом ухвалення судового рішення про зобов`язання Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» передати до комунальної власності Одеської міської ради 0,328 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 135,7 кв.м, житловою площею 95,1 кв.м., та зобов`язання Одеської міської ради прийняти від Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» до комунальної власності 0,328 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 135,7 кв.м, житловою площею 95,1 кв.м., є порушенням вказаної у закони процедури передачі майна до комунальної власності.

Матеріали справи містять Протокол №37 засідання комітету кредиторів по справі №5/9Б про банкрутство Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство», згідно якого постановлено доручити ліквідатору Демідову О.В. здійснити передачу квартири АДРЕСА_1 , до комунальної власності (а.с. 46-47). Однак, вказана передача не відбулась.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин належні до застосування норми Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності".

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2013 рокупідлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Карпенка А.А. про необхідність закриття провадження у справі, оскільки справа, на думку апелянта, підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За статтею 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також?справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору у порядку певного судочинства.

Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданням цивільного судочинства, передбаченим у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами у різних юрисдикціях.

З матеріалів справи вбачається, що?ухвалою?Господарського суду Донецької області від 19 травня 2003 року було порушено провадження у справі №5/94Б про банкрутство Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство», тобто до звернення позивачів з цим позовом до суду.

Відповідно до?Закону України від 02 жовтня 2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань» розділ Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закон України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

У зв`язку з набранням чинності 19 січня 2013 року (за винятком окремих положень) Закону України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»» Закон № 2343-XII викладено в новій редакції.

Згідно з пунктом 7 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII статтю 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції до 15 грудня 2017 року доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким кодекси викладено в нових редакціях.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 20 ГПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи у спорах фізичної особи з майновими вимогами до боржника, суди повинні враховувати положення пункту 1-1 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII, вимоги статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника.

Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції цих спорів і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 456/20/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 541/459/17, від 13 березня 2019 року у справі № 740/5146/17 (провадження № 14-588цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 587/1428/18 (провадження № 14-628цс18), від 19 червня 2018 року у справі № 908/4057/14.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явили позов до Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство», стосовно якого порушено справу про банкрутство до 19 травня 2003 року, то у суду відсутні правові підстави для закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки вимоги позивачів підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Крім того, колегія суддів, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, вирішує питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, оскільки судом апеляційної інстанції постановлено судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» суму судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у розмірі 4 833 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Карпенка Андрія Анатолійовича - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2013 року- скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство», Одеської міської ради про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Орендного підприємства «Азовське морське пароплавство» суму судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у розмірі 4 833 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 вересня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе