Єдиний номер справи 473/5219/19
Провадження 22-ц812/1422/20 Головуючий по 1 інстанції Старжинська О.Є.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2020р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Колосова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2020р.

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки спадкодавця у спільному майні та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

встановила:

У грудні 2019р. ОСОБА_2 пред`явив позов до ОСОБА_1 і в з врахуванням подальших уточнень і доповнень просив визначити, що частка спадкодавця ОСОБА_3 у спільному майні з ОСОБА_4 складає Ѕ та визнати за ним права власності на ѕ частки у гаражі, земельних ділянках площами 0,0026 га та 0,0031 га з цільовим призначенням для обслуговування гаражу, розташованих по АДРЕСА_1 в ГБК «Мотор».

Позивач зазначав, що 08.05.2019р. внаслідок автокатастрофи загинули його батьки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Крім нього спадщину, яка складається, в тому числі з названого гаражу і земельних ділянок, прийняла відповідачка, яка є донькою ОСОБА_4 .

Спадкове майно хоча й було зареєстроване на одного із батьків, однак було набуте під час їх шлюбу, тобто належало їм на праві спільної сумісної власності.

Оскільки нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на невизначеність часток спадкодавців у спільному майні, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2020р. позов задоволено частково. Постановлено визначити частку ОСОБА_3 в спільній сумісній власності на гараж, розташований по АДРЕСА_1 у розмірі - Ѕ. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 3/4 частини гаражу розташованого по АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 - ј частку у цьому ж майні. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом по 1/2 частині за кожним на земельні ділянки площами 0,0026 га та 0,0031 га з цільовим призначенням для обслуговування гаражу, розташованих по АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на незаконність рішення суду в частині вимог про визначення частки спадкодавця у спільному майні та визнання за позивачем права власності на ѕ частини гаражу, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , які загинули одночасно внаслідок автокатастрофи.

Спадщину, яка складається, в тому числі з гаражу, розташованого по АДРЕСА_1 , земельних ділянок площами 0,0026 га та 0,0031 га з цільовим призначенням для обслуговування гаражу, розташованих по АДРЕСА_2 , прийняли ОСОБА_2 , який є сином спадкодавців та ОСОБА_1 , яка є донькою спадкодавця ОСОБА_4 .

З 20 серпня 1968р. по день смерті спадкодавці перебували у шлюбі під час якого набули у власність гараж по АДРЕСА_1 , який було оформлено на ОСОБА_4 (свідоцтво про право власності від 03.01.1997р., видене на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради №107 від 13.04.1971р.).

13 грудня 2019р. приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Н.М. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ѕ частки спадкового майна з тих підстав, що це майно було зареєстровано за ОСОБА_4 , а за життя ОСОБА_3 її частка у цьому майні не визначалась.

З`ясувавши, що спірний гараж спадкодавці набули спільною працею в період шлюбу, який фактично не припиняли, так як спільно проживали і вели спільне господарство до дня смерті, а тому це майно належало їм на праві спільної сумісної власності, частки яких в цьому майні є рівними, суд дійшов до вірного висновку про наявність підстав, передбачених ст.ст.22,28 КпШС, ст.ст.1223,1261,1268 ЦК для ухвалення рішення на користь позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність позовних вимог є безпідставними.

Так, факт перебування спадкодавців у шлюбі з 20 серпня 1968р. підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.20), а набуття спірного гаражу у власність - свідоцтвом про право власності від 03 січня 1997р. (а.с.7).

Спільне проживання і відповідно ведення спільного господарства спадкодавцями підтверджується спільною загибеллю в автокатастрофі (свідоцтва про смерть від 16 травня 2019р. а.с.16-17).

Доказів того, що спірний гараж був особистою власністю ОСОБА_4 (ст.24 КпШС), тобто набутим за рахунок майна, яке належало йому до шлюбу або отримане в дар матеріали справи не містять.

Сама по собі вказівка на бланку свідоцтва від 03 січня 1997р. про право особистої власності на гараж не має юридичного значення, так як реєстрація (оформлення) права власності на майно на ім`я одного із подружжя не позбавляє права іншого подружжя на це майно в разі набуття його під час шлюбу спільною працею подружжя.

Не залучення нотаріуса до участі у справі не є достатньою підставою для скасування судового рішення, тому що вимог про визнання незаконною постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії не заявлялось, даних про те, що комусь із спадкодавців до ухваленням оскаржуваного рішення видано свідоцтво про право на спадщину і яке б суперечило цьому рішенню не надано.

Отже, відсутні дані про те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права або обов`язки інших осіб, які не приймали участі у справі. А відповідачка не є такою особою та не наділялась повноваженнями представляти інших осіб у цьому спорі.

Що ж стосується не витребування копії спадкової справи, то в матеріалах справи наявні правовстановлюючі документи на спадкове майно, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі заяви позивача про прийняття спадщини, свідоцтво про усиновлення позивача, постанова нотаріуса про відмову в вчинені нотаріальної дії з якої слідує, що спадкоємцями за законом є лише сторони у справі (а.с.7,11-15,19), що відповідно створювало достатню сукупність (ст.80 ЦПК) для вирішення спору по суті.

До того ж посилання в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального і процесуального права не завадили відповідачці погодитись з рішенням суду в частині визнання права власності на земельні ділянки, яке не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку на підставі ч.1 ст.367 ЦПК.

З огляду на вищенаведені мотиви апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2020р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку за наявності передбачених ст.389 ЦПК підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2020р.

Головуючий: Судді: