справа № 355/1857/18 головуючий у суді І інстанції Коваленко К.В.
провадження № 22-ц/824/9755/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з батьком, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з батьком, встановлення режиму (графіку) побачень матері з дитиною та стягнення аліментів на утримання дитини.

Свої вимоги мотивував тим, що він перебуває в шлюбі, укладеному між позивачем та відповідачем 17 вересня 2011 року. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 07 листопада 2018 року дитина проживає з позивачем і знаходиться повністю на його утриманні та забезпеченні.

В подальшому 06.06.2019 року в письмовій заяві, що надійшла на електронну адресу суду, позивач відмовився від позовних про встановлення режиму (графіку) побачень матері з дитиною та стягнення аліментів на утримання дитини.

Просив суд розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 вересня 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Яготинського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 151, визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з батьком - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 06 червня 2020 року прийнято відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення аліментів та встановлення режиму (графіку) побачень матері з дитиною. Провадження в частині позовних вимог про стягнення аліментів та встановлення режиму (графіку) побачень матері з дитиною закрито.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 червня 2020 року розірвано шлюб зареєстрований 17 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Яготинського районного управління юстиції у Київській області, про що свідчить актовий запис № 151 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з батьком - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, а саме судовий збір в сумі 1 536 гривень 80 коп..

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Водночас вказує на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення по справі на підставі фотокопій клопотань про визнання позовних вимог невідомого походження, оскільки відповідач не направляла вказані клопотання до суду першої інстанції. Припускає, що клопотання були направлені позивачем. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що визнання відповідачем позову повинне бути безумовним. Зазначає, що суд першої інстанції, не маючи будь-яких даних про умови проживання дитини та ставлення до нього кожного з батьків, в порушення вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, зробив висновок про те, що рішення не суперечитиме інтересам сторін та третіх осіб. Крім того, оскаржуване рішення суду ухвалено без висновку Служби у справах дітей Солом`янської районної державної адміністрації в місті Києві, який є обов`язковим для даної категорії справ. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не наведено мотивів та доводів про те, що визначення місця проживання ОСОБА_3 з позивачем відповідатиме інтересам дитини. Вказує, що на даний час позивач не дає можливості спілкуватися з сином, а ухвалення оскаржуваного рішення призвело до порушення її права на сімейне життя.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

09 липня 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що відповідно до поданого письмового відзиву, ОСОБА_1 визнала позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком. Щодо припущень апелянта про направлення клопотання про визнання позову позивачем, вказує наступне. Між позивачем та відповідачем була усна домовленість щодо відмови позивача від позову в частині та визнання позову відповідачем, про що були складені відповідні клопотання та підписані особисто сторонами. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що посилання апелянта на те, що позивач не дає можливості бачитися та спілкуватися з дитиною не відповідають дійсності. Відповідач не цікавиться життям дитини. Зазначає про те, що Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної державної адміністрації в місті Києві рекомендовано позбавити ОСОБА_1 батьківських прав. Міським центром сім`ї Київської міської державної адміністрації встановлено, що дитина не пам`ятає матір та має надійну форму прив`язаності до батька.

В судовому засіданні апелянт та її представник просили апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції лише в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком, а відтак,колегія переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Яготинського районного управління юстиції у Київській області, про що свідчить актовий запис № 151. Від спільного проживання сторони мають сина - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Між сторонами справи сімейні стосунки не збереглись, сторони не мають наміру зберегти шлюб та спільного господарства не ведуть, разом не проживають. Дитина проживає з позивачем та його батьками. Відповідач заявлені вимоги визнає в повному обсязі.

Суд першої інстанції прийняв визнання відповідачем позову, вказавши, що воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та задовольнив заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суд, насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 7 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 7 серпня 1996 року, § 78).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Визначаючи місце проживання дитини та розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, колегія суддів при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком, який належним чином піклується про неї та утримує, тому колегія суддів з врахування найкращих інтересів дитини вважає, що суд першої інстанції, беручи до уваги клопотання відповідачки про визнання позову в цій частині, дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом з батьком. При цьому матір не позбавлена можливості зустрічатися з дитиною та піклуватися про неї.

Доводи апеляційної скарги, жодним чином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, зроблених на підставі всебічного та повного розгляду справи.

Так, апеллянт вказує на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення по справі на підставі фотокопій клопотань про визнання позовних вимог невідомого походження, оскільки відповідач не направляла вказані клопотання до суду першої інстанції.

Проте, як вбачається з матеріалів справи 06.06.2019 року на електронну адресу Баришівського районного суду Київської області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання позову в частині визначення місця проживання сина з батьком та ухвалення рішення без її участі. (т.1, а.с.243-244). Оригінал вказаного клопотання надійшов до суду поштою 16.06.2019 року (т.1, а.с. 255-256).

При цьому, апелянт в апеляційній скарзі спростовує лише факт особистого направлення цього клопотання, а не його підписання, тобто погодження з його змістом. Жодного належного та допустимого доказу на те, що підпис під текстом цього клопотання виконаний не апелянтом суду надано не було.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься копія відзиву на позовну заяву ОСОБА_4 від 14.03.2019 року (а.с.201т.1), який не було прийнято судом у зв`язку з пропуском строку для подачі відзиву, відповідно до якого відповідач визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком.

Одночасно з цим, в судовому засідання 14.03.2019 року відповідач особисто приймаючи участь визнала позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, апелянтом на підтвердження власних доводів не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення відповідного рішення, що оскаржується відповідач заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком і відповідно мала бажання щоб дитина проживала разом з нею суду надано не було.

Посилання відповідача на ухвалення оскаржуваного рішення без висновку Служби у справах дітей Солом`янської районної державної адміністрації в місті Києві, колегія суддів оцінює критично, оскільки позовні вимоги неодноразово були визнанні відповідачкою, а згідно вимог СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків, отже, батьки під час розірвання шлюбу мають право добровільно визначити з ким на проживання залишиться дитина, і в такому випадку висновок органу опіки не є обов`язковим.

Крім того, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу і доводи апелянта стосовно застосування до неї примусу, залякувань та насилля, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вказівки відповідача на те, що позивач не дає можливості спілкуватися з сином, а тому, ухвалення оскаржуваного рішення призвело до порушення її права на сімейне життя, є також безпідставними, так як не підтверджуються будь-якими доказами.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги, також, подані апелянтом нові докази по справі щодо її працевлаштування, розміру доходів та інші додані до апеляційної скарги, оскільки всі ці докази встановлюють обставини, які виникли після ухвалення судом рішення -06.06.2019 року і на той момент не існували.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 червня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура