Справа № 462/3935/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

19 жовтня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Тимощук І.І.

за участю представника позивача Блажевського П.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування двокімнатною квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку громадян з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Альфа Банк» було оформлено право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_2 , яка була передана нею в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №800001833 від 17.09.2007 року. Таким чином, законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є АТ «Альфа Банк», а тому втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили право користування нею. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1391 від 10.06.2020 року у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, однак незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселетися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись нерухомим майном. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічно наведеними в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідачі повторно в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи належним чином, відтак, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи та ухвалення заочного рішення на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, дослідивши усі наявні докази у справі, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 17.09.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №800001833-И за умовами якого іпотекодавець у забезпечення виконання зобов`язання передає іпотекодержателю у іпотеку нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 25,8 кв.м., та кухні. Загальна площа квартири становить 37,8 кв.м., та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.2007 року /а.с. 4-6/.

Відповідно до п. 6.1. Іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору; у інших випадках, передбачених законодавством України.

Пунктом 6.2 вказаного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержатилем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься у пункті 6.3 цього договору.

Згідно пункту 6.3 договору звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі даного договору та застереження може здійснюватися одним із зазначених способів, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання.

04.07.2019 року державним реєстратором Бойко Х.Р. КП «Реєстрація майна та бізнесу» прийнято рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2020 року /а.с. 7-8/.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Сяйво» № 1393 від 10.06.2020 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с. 9/.

10.06.2020 року АТ «Альфа-Банк» на адресу відповідачів надіслало письмову вимогу про добровільне виселення, проте останні таку не виконали /а.с. 10/

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою.

При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

З врахуванням наведеного, оскільки на даний час позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , а дозвіл на проживання зареєстрованих в цій квартирі відповідачів позивач не надає, суд вважає, що позов в частині визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням підлягає задоволенню.

Між тим, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Отже, суд не вбачає законних підстав для задоволення вимоги позивача щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачів, оскільки в розумінні норм статті 4 ЦПК України дана вимога є передчасною, так як права позивача в даному випадку не порушені, а наявність вказаного рішення суду, що набрало законної сили, є підставою для зняття з реєстраційного обліку відповідачів в цій квартирі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 89, 263-265, 280-282 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, , МФО 300346, р/р НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 2102 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний см. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 жовтня 2020 року.

Суддя Постигач О.Б.