Єдиний унікальний номер 219/8742/19
Номер провадження 22-ц/804/510/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Гапонова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 219/8742/19 за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2019 року (суддя Шевченко Л.В.),

встановив:

07 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми в сумі 50000 грн., посилаючись на те, що з 12 травня 1978 року по 24 травня 2013 року перебував у трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат», який реорганізовано в ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». 22 березня 2002 року під час роботи з позивачем стався нещасний випадок, він отримав травму п`яткових кісток обох ніг, закриті переломи однієї зі зміщенням, іншої без зміщення, також забої та садна грудної клітини. Висновком медико-соціальної експертної комісії у 2002 році вперше, а потім у 2009 році ОСОБА_1 безстроково встановлено 35% стійкої втрати професійної працездатності. Вважає, що отримання виробничої травми призвело до порушення його особистих немайнових прав, наслідком стало порушення його нормальної життєдіяльності, здійсненням ним додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи той факт, що втрата його здоров`я є для нього незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти довготривалі страждання. Просив суд стягнути у відшкодування моральної шкоди з відповідача 50000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що одним з основних принципів верховенства права є принцип юридичної певності, який серед іншого вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли біти поставлені під сумнів. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 219/1245/16ц за його позовом до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмуті Донецької області про відшкодування моральної шкоди вже встановлено і не підлягає сумніву, що Фонд не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві. Ця стаття Закону стосується всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01 січня 2015 року, незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Отже, відповідно до вказаної постанови Верховного Суду належним відповідачем у справі повинен бути роботодавець. Суд першої інстанції в порушення норм права піддав сумніву остаточне судове рішення, яким є постанова Верховного Суду від 21 серпня 2018 року, та знехтував її висновками, де вказано, що за його позовом належним відповідачем повинен бути не Фонд соціального страхування, а саме роботодавець.

Відповідач ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин та ціна позову становить 30000 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, з 12 травня 1978 року по 24 травня 2013 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ВАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», працюючи на різних посадах. 24 травня 2013 року був звільнений на підставі наказу від 24 травня 2013 року за особистим бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.9-12).

Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1, складеного 22 березня 2002 року ВАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», 22 березня 2002 року о 01:20 годині з ОСОБА_1 стався нещасний випадок при наступних обставинах: 22 березня 2002 року до начальника відділу з надзвичайних ситуацій та громадянського захисту населення ОСОБА_1 подзвонив диспетчер комбінату та повідомила, що в побутовому корпусі цехів № 5-3 мається задимлення та йому необхідно прибути на виробництво для розслідування. Прибувши на місто позивач вирішив оглянути будівлю, електроенергія була відключена на підстанції по заявці диспетчера, в районі будівлі було темно. Позивач, не маючи при собі електричного ліхтаря, почав обходити будівлю побутового комбінату зовні, рухаючись вздовж будівлі без освітлення свого шляху, в темряві ОСОБА_1 впав у відкритий каналізаційний колодязь, травмувавши при цьому п`яткові кістки обох ніг.

21 жовтня 2002 року комісією ВАТ «ЧВК» було складено акт № 11 про нещасний випадок на виробництві, який стався 22 березня 2002 року з ОСОБА_1 (а.с.30-33).

21 жовтня 2002 року Артемівським ВУВКГ Державного обласного комунального підприємства «Донецькоблводоканал» на підставі наказу від 07 жовтня 2002 року № 248 було складено акт № 11 від 21 жовтня 2002 року щодо розслідування в період з 07 жовтня 2002 року по 21 жовтня 2002 року нещасного випадку на ВАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». Як вказано в акті Артемівського ВУВКГ Державного обласного комунального підприємства «Донецькоблводоканал» колодязь каналізаційної мережі проходить між будинком побутового корпусу і будівлею міської пошти. Далі стічні води надходять по каналізаційній мережі в контрольний колодязь каналізаційної мережі Часів-Ярської ділянки Артемівського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства державного ОКП «Донецькоблводоканал». Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: порушення законодавства про охорону праці (а.с.34-37).

Протоколом засідання комісії з питань охорони праці ВАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 31 жовтня 2002 року комісія встановила 5% вини ОСОБА_1 у нещасному випадку, який стався 22 березня 2002 року.

28 жовтня 2002 року ОСОБА_1 висновком МСЕК було встановлено 35% втрати професійної працездатності вперше.

Як вбачається з довідки МСЕК 030090 02 листопада 2009 року ОСОБА_1 при повторному огляді було встановлено 35% втрати професійної працездатності, та встановлено третю групу інвалідності безстроково (а.с.17-18).

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 219/1245/16ц за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Бахмуті Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом під час виконання трудових обов`язків внаслідок виробничої травми», якою були скасовані рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2016 року, рішення Апеляційного суду Донецької області від 07 вересня 2016 року та ухвала Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року, якими було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування та стягнуто на його користь 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди, та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог до Фонду соціального страхування в повному обсязі. Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій Верховний Суд зазначив, що 01 січня 2015 року набрав чинності закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». Частина восьма статті 36 цього закону передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Пункт 1 частини другої статті 10 цього ж Закону передбачає обов`язок страховика Фонду соціального страхування України виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Отже Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві. Ця стаття Закону стосується всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01 січня 2015 року незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, тобто станом на 28 жовтня 2002 року.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і 3-ї групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції).

Відповідно до частини першої статті 14 Закону № 1105-XIV нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть.

З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2002 року під час роботи з позивачем стався нещасний випадок. Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закон № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до частин 2 та 3 статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом № 717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду. Тобто до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд.

Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові у справі №210/5258/16-ц від 05 грудня 2018 року, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

А відтак необґрунтованими є твердження апеляційної скарги про те, що роботодавець публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат» є належним відповідачем у справі, а Фонд не є належним відповідачем у справі.

Доводи апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції в порушення норм права піддав сумніву остаточне судове рішення, яким є постанова Верховного Суду від 21 серпня 2018 року, де вказано, що за позовом ОСОБА_1 належним відповідачем повинен бути не Фонд соціального страхування, а саме роботодавець, спростовуються вищевикладеним висновком Великої Палати Верховного Суду у справі №210/5258/16-ц від 05 грудня 2018 року. При цьому позивачеві щодо висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі за його позовом слід вирішити питання відповідно до частини статті 403 ЦПК України, якою передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Інші аргументи скарги також висновків суду попередньої інстанції не спростовують і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

А.В. Гапонов