Справа № 447/2556/18 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/3872/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 жовтня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 лютого 2016 року розірвано шлюб між нею та ОСОБА_1 . Стверджує, що за час шлюбу за спільні кошти ними було придбано майно, зокрема гараж № НОМЕР_1 в боксі № НОМЕР_2 по вулиці Довбуша в місті Новий Розділ Львівської області, правовстановлюючі документи на який видані на ім`я відповідача. Зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З наведених підстав, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя гараж АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини гаражу АДРЕСА_1 .

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що час шлюбу ними також було придбано інше майно, зокрема, автомобіль марки «DAEWOO NEXIA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , VIN (номер кузова, шасі): НОМЕР_4 , телевізор Самсунг (вартістю 700 доларів США, що становить 19600 грн.), супутникова антена з тюнером (вартістю 200 доларів США, що становить 5600 грн.), мебельна стінка, зроблена власноручно (вартість матеріалів складає 500 доларів, що становить 14000 грн.), комп`ютер та всі комплектуючі системний блок, монітор, клавіатура, мишка, колонки (вартістю 500 доларів, що становить 14000 грн.). Стверджує, що автомобіль куплений за кошти, взяті в кредит, на погашення якого ОСОБА_1 позичив 3200 доларів США у друга. Вважає, що даний борг є спільним з ОСОБА_4 , оскільки зроблений в інтересах сім`ї. З наведених підстав просить визнати автомобіль марки «DAEWOO NEXIA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , VIN (номер кузова, шасі): НОМЕР_4 , телевізор Самсунг, супутникову антену з тюнером, мебельну стінку, комп`ютер та всі комплектуючі (системний блок, монітор, клавіатура, мишка, колонки), борг в розмірі 3200 доларів США спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину спільно нажитого у шлюбі майна; виділити йому у власність в натурі телевізор Самсунг; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію за перевищення вартості частки майна, яке залишається у її власності, в розмірі 33600 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1600 доларів США боргу перед ОСОБА_5 , з визначенням суми до сплати у гривня за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 01 жовтня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , гараж № НОМЕР_1 в боксі АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину гаражу № НОМЕР_1 в боксі № НОМЕР_2 по вулиці Довбуша міста Новий Розділ Львівської області.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи, суд не надав належну правову оцінку зібраним доказам та показам свідка.

Апелянт стверджує, що гараж № НОМЕР_1 в боксі № НОМЕР_2 по вулиці Довбуша міста Новий Розділ Львівської області придбаний ним за час шлюбу, однак за кошти, які належали особисто йому та були заощаджені ним ще до шлюбу. Зазначає, сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила наявність та набуття за час шлюбу речей, які він просить визнати спільною власністю подружжя, а тому ці обставини не підлягають доказуванню, так як визнаються сторонами. Вказує, що автомобіль був проданий без його відома та без його згоди. Стверджує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо повного фіксування судового процесу технічними засобами, а також не зазначено в описовій частині рішення заяви та клопотання учасників справи. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що гараж № НОМЕР_1 в боксі № НОМЕР_2 по вулиці Довбуша в місті Новий Розділ Львівської області є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак, враховуючи презумпцію рівності часток чоловіка та дружини у праві власності на майно, набуте ними під час шлюбу, 1/2 частина гаража належить ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 не подано доказів, які б підтверджували факт придбання вказаного ним майна, а також те, що це майно придбане під час шлюбу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Судом встановлено, що 18 травня 1996 року Новороздільським відділом РАГС Миколаївського району Львівської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 лютого 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_5 від 03 липня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , після реєстрації якого її прізвище ОСОБА_8 .

З матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2006 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на гараж, бокс № НОМЕР_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 142059737 від 22.10.2018 року (а.с. 6-7).

У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц.

Враховуючи те, що, право власності на гараж № НОМЕР_1 в боксі АДРЕСА_2 зареєстровано 30 жовтня 2006 року, тобто під час перебування ОСОБА_4 і ОСОБА_1 в шлюбі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання гаража спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 в боксі АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що гараж було придбано за час шлюбу, однак за кошти, які належали особисто ОСОБА_1 та були заощаджені ним ще до шлюбу не підтверджуються матеріалами справи.

Пред`являючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/2 частину майна, спільно набутого під час шлюбу, а саме: автомобіля марки «DAEWOO NEXIA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , VIN (номер кузова, шасі): НОМЕР_4 , телевізора «Самсунг», супутникової антени з тюнером, мебельної стінки, зробленої власноручно, комп`ютера та всіх комплектуючих системного блоку, монітора, клавіатури, мишки, колонок, виділити йому у власність телевізор «Самсунг» та стягнути на його користь з відповідача компенсацію у розмірі 33600 грн. за перевищення вартості частки майна, яке залишається у власності ОСОБА_4 , а також визнати спільним борг перед ОСОБА_5 та стягнути з відповідача на його користь 1/2 суми боргу у розмірі 1600 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не подано доказів, які б підтверджували факт придбання вказаного ним майна, а також те, що це майно придбане під час шлюбу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 всупереч ст. 81 ЦПК України, не подано доказів, які б підтверджували доводи, якими він обґрунтовує зустрічні позовні вимоги.

З листа Регіонального сервісного центру у Львівській області № 31/13-О-74А від 19.03.2019 року вбачається, що автомобіль «DAEWOO NEXIA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , VIN (номер кузова, шасі): НОМЕР_4 був знятий з обліку ОСОБА_6 24.09.2015 року та проданий через ПП «Компанія Юрінвестсервіс» та на підставі виданої довідки-рахунку АА №311805 перереєстрований на ОСОБА_9 .

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність зустрічної позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля марки «DAEWOO NEXIA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , VIN (номер кузова, шасі): НОМЕР_4 , оскільки такий був проданий під час шлюбу і вибув зі спільної власності подружжя, а договір купівлі-продажу даного автомобіля ОСОБА_1 не оскаржувався.

Покликання апелянта на те, що ОСОБА_4 визнала наявність рухомого майна, зазначеного в зустрічній позовній заяві, та підтвердила його набуття під час шлюбу є голослівними та спростовуються матеріалами справи, оскільки у відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с. 63-65) та у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 133-137) ОСОБА_4 зазначає, що вищезазначене майно під час шлюбу та ведення спільного господарства ними придбано не було, а доказів протилежного ОСОБА_1 не надано.

Крім того, відсутні правові підстави для задоволення зустрічної позовної вимоги про визнання спільним боргу перед ОСОБА_5 у розмірі 3200 доларів США, оскільки в матеріалах справи відсутня боргова розписка чи інші докази, які б підтверджували наявність такого боргу.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.10.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.