Справа № 308/8082/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участі секретаря судового засідання Лупак В.І., заявника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кам"янець-Подільська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 02.10.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 07.10.2020 року.

ОСОБА_1 , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, заінтересована особа: Камянець-Подільська міська рада.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кам"янець-Подільська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Заяву обґрунтовує тим, що вона, ОСОБА_1 , являється внучкою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Зазначає, що позов подає з метою врегулювання спадкових відносин щодо квартири АДРЕСА_1 , так як після смерті її бабусі стало відомо, що співвласником Ѕ частини вказаної квартири є померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 гр. ОСОБА_3 , з яким вона більше 30 років проживала у фактичних шлюбних відносинах, однак без державної реєстрації шлюбу.

У заяві вказано, що ОСОБА_2 була в шлюбі з дідусем заявника,- ОСОБА_4, який був укладений 27 серпня 1948р. Від шлюбу з ним у них народився син - батько позивача, ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 дідусь ОСОБА_4 помер.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначає, що в період часу 1972-1973рр. між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 фактичні шлюбні відносини припинилися і з цього часу бабуся заявниці стала проживати в цивільному шлюбі з ОСОБА_3 , якого прийняла до себе у квартиру будинку по АДРЕСА_2 .

Як зазначає заявник, в подальшому, у зв`язку з визнанням будинку аварійним та його зносом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перейшли жити в квартиру АДРЕСА_3 , яка стала належати їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Кам"янець-Подільського міськвиконкому від 01,06.1993р. №1148.

Заявник стверджує, що з 18 жовтня 2002р. її бабуся ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали в АДРЕСА_1 , власниками якої стали згідно Договору обміну з гр.гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Як зазначено в заяві ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_2 здійснила його поховання, як дружина, розпорядилася речами померлого.

Заявник зазначає, що ОСОБА_2 , будучи вдовою, після смерті ОСОБА_4 , прожила з ОСОБА_3 , однією сім`єю 25 років, всього вони разом прожили більше 30 років. ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , проживали в трьох різних квартирах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка, хоча і не мали спільних дітей.

Окрім того, заявник стверджувала, що вказаний факт в судовому засіданні можуть підтвердити свідки: ОСОБА_9 , мешканка АДРЕСА_4 , ОСОБА_10 , мешканець АДРЕСА_4 , ОСОБА_11 , мешканець АДРЕСА_5 , ОСОБА_12 , мешканка, АДРЕСА_6 .

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.74, главою 8 СК України, ст.ст, 4, 5, 95, 293, 315, 316, 318, 319 ЦПК України, заявник просить суд: встановити юридичний факт проживання однією сім"єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без шлюбу у період з 1981 по 2006р. за адресою: АДРЕСА_7 .

У судових засіданнях були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_11 , в судовому засіданні пояснив, що в 1984 році вчився в технікумі, знайомий був з матір`ю заявниці. У 1986 році у м.Хуст приїжджали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тоді їх бачив разом.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що є братом заявниці. Разом з нею в дитинстві на 2 або 3 тижні приїжджали до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вважали їх бабусею та дідусем. Зазначив, що тримали кролів разом, ремонти робили. У 2003 році свідок одружився.

Свідок ОСОБА_9 , в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вели спільне господарство, тримали кролів разом, ремонти робили,

Свідок ОСОБА_12 , повідомила, що є сестрою ОСОБА_2 , проживала в м. Кам"янець -Подільський, зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали спільно разом більше 30 років, пам`ятає обставини як з одної квартири на іншу переїжджали, оскільки сестра хотіла жити тільки в центрі міста.

В судовому засіданні заявник позовні вимоги підтримала, просила задоволити їх в повному обсязі, з підстав що зазначені в заяві. При ухваленні судового рішення просила суд врахувати покази свідків, що були опитані в судовому засідання під час розгляду справи.

Представник Камянець-Подільської міської ради у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника заінтересованої особи, а також зазначив, що при вирішенні справи покладається на думку суду.

Заслухавши заявника, свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_8 . та вона є онучкою померлої ОСОБА_2 .

На підтвердження доводів поданої заяви про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , було укладено шлюб, до позовної заяви додано копію свідоцтва про одруження від 27.08.1948 р.

Окрім того, до заяви додано також підтвердження тому, що у подружжя народився син ОСОБА_5 , а саме свідоцтво про народження від 23.02.1949 р.

На підтвердження того, що заявник є онучкою померлої ОСОБА_2 , до позовної заяви додано копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , де батьком зазначено - ОСОБА_5 , матір`ю якого вказано ОСОБА_9 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21 квітня 1981 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 54 років в м.Хуст.

Згідно копії договору обміну укладеного 18.10.2002р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з іншої сторони було укладено договір обміну нерухомим майном. Згідно вказаного договору у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перейшла квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в обмін на квартиру за номером АДРЕСА_3 .

Зі змісту вказаного договору вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Кам`янець-Подільського міськвиконкому від 1.06.1993 року за №1148.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 10 жовтня 2006 року ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 74 років.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого 16.11.2016 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років.

У поданій заяві ОСОБА_1 , стверджує, що звернулася до суду із даною заявою, з метою врегулювання спадкових відносин щодо квартири АДРЕСА_1 , так як після її смерті стало відомо, що співвласником Ѕ частини вказаної квартири є померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 гр. ОСОБА_3 , з яким її померла бабуся більше 30 років проживала у фактичних шлюбних відносинах, однак без державної реєстрації шлюбу.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1273 ЦК України).

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 643/6799/17 від 30.10.2019, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Зі змісту заяви вбачається, що за твердженням ОСОБА_1 , в 1972-1973рр. між ОСОБА_2 та дідусем ОСОБА_4 фактичні шлюбні відносини припинилися і з цього часу вона стала проживати в цивільному шлюбі з ОСОБА_3 , якого прийняла до себе у квартиру у будинку по АДРЕСА_2 .

Разом з тим, відомостей про те, що ОСОБА_3 , проживав разом із ОСОБА_2 , у її квартирі за період з 1972 по 1981 рік, та що вони вели спільне господарство відсутні.

Перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 унеможливлює встановлення факту проживання вказаних вище осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Оскільки відомостей про розлучення суду не надано, таким чином ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 до смерті останнього, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Підтвердження іншого суду не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» п.20 судам роз`яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

В постанові Верховного Суду у справі № 643/6799/17 від 30.10.2019 року зроблено такі правові висновки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

В рішенні Конституційного Суду України у справі №5-рп/99 від 03.06.1999 року зазначено таке. До членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Слід зазначити, що згідно правових позицій Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справах № 643/6799/17-ц, № 522/25049/16-ц проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Отже із наведеного випливає, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Разом із тим, для підтвердження проживання однією сім`єю необхідно підтвердити факт спільного проживання, ведення спільного господарства зі спадкодавцями, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Відповідно до судової практики Верховного суду, а саме постанови Верховного суду від 15.08.2019 року, справа № 588/350/15-ц навіть факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання іншим із подружжя коштів протягом, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відомості про реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за спільною адресою зокрема і в квартирі АДРЕСА_1 , так само як і за адресою в квартирі за номером АДРЕСА_3 суду не надано.

Наданий заявником договір обміну укладений від 18 жовтня 2002р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з іншого боку, доводить лише факт обміну житлом. Зокрема підтверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2002 році набуто право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та в порядку обміну набуто право спільної сумісної власності на нерухоме майно квартиру за номером АДРЕСА_3 . Разом із тим, вказаний договір не є підтвердженням їх проживання в квартирі в період часу з жовтня 2002 року до дня смерті ОСОБА_3 у 2006 р., так само як достатнім та допустимим доказом на підтвердженням їх проживання саме як однією сім`єю.

Окрім того, суд вважає за необхідне вказати і на те, що ОСОБА_1 , у поданій нею заяві стверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прожили однією сімєю 25 років, та всього вони прожили разом більше 30 років.

Однак, позивачем не надано жодного письмового доказу в підтвердження вказаному. Суду не надано доказів, того що вказані особи вели спільне господарство, мали спільні витрати, купували майно для спільного користування та побуту, та таке придбано сторонами за спільні кошти, тобто, що джерело набуття такого майна було спільним, брали участь у витратах на утримання житла, його ремонт. Заявником не надано суду довідки про доходи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Показання допитаних судом свідків, про допит яких заявила заявник, суд оцінює критично, оскільки такі є родичами між собою, крім ОСОБА_11 , який вказував про факт приїзду в м.Хуст ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 90-тих роках. При цьому, хоча свідки і вказували, що їм відомо про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , але жоден із них не повідомив про обставини ведення сторонами спільного господарства, про наявність у сторін спільного бюджету, прав та обов`язків, притаманних подружжю. Однак покази цих свідків не свідчать, що в період часу з жовтня 2002 року по 10 жовтня 2006 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали спільний бюджет, вели спільне господарство.

Заявником ОСОБА_1 , не надано суду жодного підтвердження того, що після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відкрилася спадщина та заведено спадкову справу. Відсутні відомості і про майно яке на день смерті належало ОСОБА_2 , зокрема і щодо квартири АДРЕСА_1 .

На вказані обставини судом зверталась увага в ухвалі від 16 липня 2019 року про залишення поданої заяви без руху. Крім того, суд звертав увагу заявника про наявність вказаних вище правових висновків Верховного суду.

Таким чином, судом не встановлено, що сторони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, що за спільні кошти вони надбали будь-яке рухоме чи нерухоме майно для спільного використанння, крім пояснень заявника та пояснень заінтересованих свідків, заявником не надано.

Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Аналогічний правовий висновок наведений в правовій позиції ВС/КЦС у справі № 129/2115/15-ц від 14.02.2018.

Крім цього, згідно з п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, що відбулось 01.01.2004.

Виходячи із принципу незворотності дії законів та нормативно-правових актів у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативно-правових актів не поширюється.

У зв`язку з цим суд вважає встановлення дати початку проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу вказаних осіб до 01.01.2004 недоцільним та неможливим, оскільки діючий Сімейний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю України, що діяв до набрання чинності СК України, не передбачав такого поняття, як проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а тому встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можливе лише з 01 січня 2004 року, тобто з часу набуття чинності діючим СК України.

Згідно із ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На виконання ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з того, що заявник не довів обставини, з якими закон пов`язує можливість встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вимоги її заяви є недоведеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVTN AND OTHERS v. UKRAINE. № 4909/04, § 58, ССПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кам"янець-Подільська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, є такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі ст.3 СК України, керуючись ст.ст. 12, 60, 81, 251, 254, 255 ч. 2 ст. 416 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кам"янець-Подільська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош