Дата документу 25.02.2020
Справа № 334/119/19
Провадження № 2/334/505/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частини фактично сплачених зобов`язань

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до своєї колишньої дружини ОСОБА_2 про стягнення з неї Ѕ частини сплачених після розірвання шлюбу грошових коштів у розмірі 63201,20 гривень, зазначивши у позові, що він - ОСОБА_1 , перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , зареєстрованому 01.02.2003 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис 49. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2015 р. Після реєстрації нового шлюбу Відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

13.06.2008 року, позивач, в інтересах на той час сім`ї, уклав з Акціонерним банком «Факторіал банк» (правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК», код ЄДРПОУ:1435Ю16) Договір кредиту №545-в/37, в забезпечення якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується іпотечним договором №545-в/37/01 від 13.06.2018 року. В забезпечення Кредитного договору, між банком, позивачом та відповідачем 13.06.2018 року укладено договір поруки, а також отримано згоду співвласника - на той час дружини ОСОБА_3 , на укладення вказаного договору.

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя за відповідачем, в порядку розподілу майна подружжя визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку за кредитним договором №545-в/37 від 13.06.2008 року. Дане рішення набрало законної сили, оскільки залишено без змін постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Таким чином, з січня 2015 року, тобто з дати фактичного припинення шлюбних відносин, зобов`язання по кредитному договору сплачує лише позивач. Відповідач фактично ставши власником Ѕ частки іпотечної квартири, відмовляється сплачувати існуючу заборгованість, від перемовин щодо погашення у рівних частинах ухиляється.

Отже розділивши у рівних частинах іпотечну квартиру, постало питання і про розподіл та стягнення у рівних частках між співвласниками квартири сплачених після розлучення коштів, які в період часу з січня 2015 року по грудень 2018 року позивачем сплачено - 126 402,39 грн., що стверджується фіскальними чеками, копію яких він додає до позову. Тому, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню Ѕ частина фактично сплачених ним грошових коштів в сумі - 63 201,20 грн.

У судовому засіданні позивач просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові та на підставі тих письмових доказів, які він долучив до нього.

Представник позивача доводив суду, що у результаті придбання сторонами в період шлюбу вказаної квартири в кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Тому просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти позову, оскільки вважає, що позов та долучені до нього письмові докази не містять викладеного змісту позовних вимог, а саме належним чином не визначено способу захисту прав позивача. Тобто, на думку представника відповідача, позивач не ставить питання про поділ боргу між сторонами, а лише просить суд стягнути нібито сплачені вже кошти, що є необґрунтованою вимогою. Просив суд відмовити позивачу у позові.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази по справі та усі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст.ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

В ході судового розгляду було доведено та підтверджено належними доказами, що позивач ОСОБА_1 , перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , зареєстрованому 01.02.2003 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис 49.

Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2015 р. Після реєстрації нового шлюбу Відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

13.06.2008 року, позивач, в інтересах на той час сім`ї, уклав з Акціонерним банком «Факторіал банк» (правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК», код ЄДРПОУ:1435Ю16) Договір кредиту №545-в/37, в забезпечення якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується іпотечним договором №545-в/37/01 від 13.06.2018 року. В забезпечення Кредитного договору, між банком, позивачем та відповідачем 13.06.2018 року укладено договір поруки, а також отримано згоду співвласника - на той час дружини ОСОБА_3 , на укладення вказаного договору.

Даний факт не заперечувався представником відповідача.

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя за відповідачем, в порядку розподілу майна подружжя визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку за кредитним договором №545-в/37 від 13.06.2008 року. Дане рішення набрало законної сили, оскільки залишено без змін постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Згідно наданих суду доказів, з січня 2015 року, тобто з дати фактичного припинення шлюбних відносин, зобов`язання по кредитному договору сплачує лише позивач.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про надання права на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.ч.1,2 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідач не довів у судовому засіданні, що грошові кошти за вказаним кредитним договором позивач отримував без згоди відповідача. До суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди відповідач не звертався, доказів такого суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що гроші, які були отримані внаслідок укладання кредитного договору №545-в/37, були одержані за згодою відповідача. Дані грошові кошти одержані в інтересах сім`ї для придбання квартири АДРЕСА_1 , а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При поділі майна суду в першу чергу необхідно визначити його предмет, тобто те майно подружжя, яке підлягає поділу. При поділі майна подружжя мають враховуватися три категорії об`єктів: а) речі (окрема річ або сукупність речей), які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; б) кредиторські вимоги подружжя (право вимоги за договором позики, купівлі-продажу тощо, коли подружжя виступає як кредитор і вправі вимагати повернення боргу, передачі речі тощо); в) боргові зобов`язання подружжя (зобов`язання, за якими подружжя виступає як боржник і зобов`язане повернути борг, повернути або передати річ тощо).

Враховуючи те, що позивач з січня 2015 року, тобто з дати фактичного припинення шлюбних відносин, зобов`язання по кредитному договору сплачує одноособово, а відповідач фактично ставши власником Ѕ частки іпотечної квартири, відмовляється сплачувати існуючу заборгованість, суд вважає вимоги позивача щодо відшкодування частини боргу такими що відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача про необґрунтованість вимог позивача, оскільки згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Будь яких доказів на спростування обставин справи у розумінні ст. 76 ЦПК України відповідачем суду надано не було.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Наявність наданих позивачем ОСОБА_1 доказів, зокрема й письмових свідчать про наявність зобов`язань, які виникли в інтересах сім`ї в період шлюбу.

Таким чином, суд вважає, що кошти отримані ОСОБА_1 в період шлюбу з ОСОБА_2 для придбання квартири є боргом подружжя. Судом встановлено, що позивачем в період часу з січня 2015 року по грудень 2018 року сплачено - 126 402,39 грн., що стверджується фіскальними чеками, копію яких він додає до позову. Тому, з відповідача підлягає стягненню Ѕ частина фактично сплачених ним грошових коштів в сумі - 63 201,20 грн.

А враховуючи те, що за відповідачем на підставі рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 липня 2016 року визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка була придбаний на кредитні кошти в період шлюбу, суд знаходить позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 768,40 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61,65,69,70 СК України, ст.ст.4,12,13,77-81,141,263,265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частини фактично сплачених зобов`язань - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), Ѕ частину сплачених після розірвання шлюбу коштів в сумі - 63 201,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 02 березня 2020 року.

Суддя Н.Ю.Козлова