Провадження 22-ц/812/1650/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова
13 жовтня 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,
із секретарем Цуркан І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухваленого 18 серпня 2020 року під головуванням судді Чаричанського П.О., в приміщенні цього ж суду, у справі № 472/413/20, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и л а:
У травні 2020 року Акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2013 року між Банком і відповідачем укладений кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до умов вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому неодноразово змінювався.
Боржник свої зобов`язання належним чином не виконував, унаслідок чого розмір заборгованості станом на 16 березня 2020 року склав 20 837 грн. 31 коп., із яких: 11 603 грн. 58 коп. - заборгованість за кредитом, 4 480 грн. 28 коп. - відсотки за користування кредитом, 3 285 грн. 01 коп. - пені, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 968 грн. 44 коп. - штраф (процентна складова).
Посилаючись на наведене, Банк просив стягнути з відповідача вищевказаний борг.
Заочним рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2020 року позов Банку задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку 11 603 грн. 58 коп. заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2013 року та 1 170 грн. 50 коп. судового збору.
В іншій частині позову відмовлено.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, зробив висновок про необхідність стягнення з позичальника лише заборгованості за тілом кредиту, оскільки анкета заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не містить умов нарахування відсотків та встановлення відповідальності у вигляді штрафу та пені. В матеріалах справи відсутні підтвердження того, що відповідач розумів витяг з Тарифів Банку та з Умов та Правил, ознайомився з ними, підписуючи заяву анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. При цьому суд керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17-ц.
В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні відсотків за користування кредитом, пені та штрафів.
Зазначає, що, укладаючи договір, позичальник не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов.
Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними. Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки поданій Анкеті-заяві ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, в якій він погодився з тим, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписки по кредитному рахунку.
Підписанням анкети-заяви відповідач зобов`язався самостійно ознайомлюватися зі всіма змінами Умов та Правил банківських послуг на сайті Банку.
Також Банк вважав, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ст.1048 ЦК України.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 15 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до умов вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 900 грн., який в подальшому неодноразово змінювався.
Підписавши анкету заяву відповідач надав свою згоду, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка згідно наданого Банком розрахунку станом на 16 березня 2020 року склала 20 837 грн. 31 коп., із яких: 11 603 грн. 58 коп. - заборгованість за кредитом, 4 480 грн. 28 коп. - відсотки за користування кредитом, 3 285 грн. 01 коп. - пені, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 968 грн. 44 коп. - штраф (процентна складова).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві позичальника від 15 березня 2013 року процентна ставка не визначена.
Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання по сплаті коштів та не визначено розмір неустойки.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім заборгованості за кредитом, стягнути, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів та пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 березня 2013 року, Банк посилався на Умови і правила надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які і є невід`ємними частинами спірного договору.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 15 березня 2013 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку.
Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (15 березня 2013 року ) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04 травня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та правил надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних умов кредитного договору.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнавались позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем, не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 березня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Встановивши наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 4 480 грн.28 коп., пені 3 285 грн. 01 коп. та штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) 968 грн. 44 коп., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 15 березня 2013 року.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Доводи апеляційної скарги Банку про те, що факт укладення відповідачем кредитного договору не заперечується та не оспорюється, а сам договір недійсним не визнавався, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.
Посилання представника позивача на те, що банк урегулював правовідносини із ОСОБА_1 згідно з принципом свободи договору і відповідач погодився на те, що умови, на яких вони вступають у договірні правовідносини, зафіксовані у кількох документах: анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Пам`ятці клієнта, Умовах та правилах надання банківських послуг і Тарифах банку, колегія суддів відхиляє.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 9 квітня 1985 року №39/248, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно реалізувати право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил.
Зі змісту власноручно підписаної відповідачем анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що Банком та ОСОБА_1 не були погоджені ні тип кредитної картки, ні базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір та строк внесення щомісячних платежів, а ні розмір та порядок нарахування штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості.
За таких обставин немає підстав для висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , Банк дотримав вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Відтак і не можна й вважати, що нарахування Банком процентів, пені та штрафу відбувалося на умовах, визначених кредитним договором, який позивач уклав з ОСОБА_1 15 березня 2013 року.
Щодо посилань представника позивача на те, що Банк має право на стягнення з відповідача процентів в порядку, передбаченому положенням статті 1048 ЦК України , то вони не можуть бути прийняті до уваги.
Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.
Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.
Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.
Як вбачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, заборгованість по процентам за користування кредитом, які були вирахувані ним на підставі умов кредитного договору, які він вважав погодженими з відповідачем у встановленому законом порядку пеню та штрафи.
Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідача, а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.
Позов з підстав, передбачених ст. 1048 ЦК України Банком не заявлявся, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав визначати розмір заборгованості за процентами виходячи з положень ст. 1048 ЦК України.
Щодо висновків суду за наслідками вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, то в цій частині рішення суду не оскаржується і предметом апеляційного перегляду не було.
За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухваленого 18 серпня 2020 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 13.10.2020 р.