Справа № 462/690/20 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1628/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Шандри М.М., Приколоти Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2020 року, ухвалене в складі головуючої - судді Румілової Н.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 6 лютого 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме за період з 29 липня 2011 року по 11 грудня 2019 оку у сумі 128732грн.16 коп., витрати на правничу допомогу у сумі 2500,00грн. та судовий збір в сумі 1287,32грн.

В обґрунтування позову, зазначив, що він у період з 01 березня 1999 року по 28 липня 2011 року перебував у трудових відносинах з ЛКП «Львівтеплоенерго».

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 серпня 2019 року по справі №462/4120/19 за його позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» стягнуто з відповідача на його користь 5 621, 33 грн. недорахованої заробітної плати та 7897, 61 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього - 13 518, 94 грн.,а також витрати на правову допомогу в сумі 3 000.00 грн.

11 грудня 2019 року відповідачем було виплачено зазначену суму. Оскільки з дня звільнення з роботи заробітна плата йому не була виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2020 рокупозов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000 гривень 00 коп. без врахування з цієї суми стягнення податків та обов`язкових платежів; 643 гривень 66 коп. судового збору та 1250 гривень 00 судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що у даному випадку не працівник, а власник чи уповноважений ним орган не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи.

На думку скаржника, істотний період прострочення виплати розрахункових свідчить, що роботодавець не бажає виконувати своїх зобов`язань і обмежує колишнього найманого працівника у його природних правах.

Вважає незаконним те, що суд першої інстанції зменшив заявлену ним до стягнення з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 128 732,16 грн. до 5000,00 грн., незважаючи на те, що його позовні вимоги про стягнення заробітної плати були задоволені в повному обсязі.

Просить скасувати частково рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2020 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" на мою, ОСОБА_1 128 732, 16 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішити питання судових витрат.

Відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України, розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01 березня 1999 року.

Наказом № 411-к від 20 липня 2011 р. позивач звільнений з роботи за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України (а.с.12).

Запис про звільнення у трудову книжку внесений 28 липня 2011 року.

З 01 січня 2010 року по 28 липня 2011 року відповідач не в повному розмірі виплачував позивачу заробітну плату.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09 серпня 2019 року стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 5621 грн. 33 коп.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 7897 грн. 61 коп., а всього стягнуто 13 518, 94 грн.(а.с. 18).

На виконання зазначеного рішення 11 вересня 2019 року виданий виконавчий лист (а.с.20).

Остаточний розрахунок згідно з виконавчим документом проведено з позивачем 11 грудня 2019 року (а.с.21).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив право позивача на отримання всіх належних йому сум у день звільнення, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 11 грудня 2019 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку. Однак зважаючи на те, що позивач звернувся в суд більш ніж через вісім років з часу звільнення, а також з врахуванням розміру недорахованої та невиплаченої заробітної плати, яка становить 5621,33 грн., правового висновку висловленого у постанові Великої палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі 761/9584/15-ц суд дійшов висновку, що в даній справи є підстави для зменшення розміру середнього заробітку застосувавши принцип співмірності до 5000 грн.

Апеляційний суд не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зокрема в частині визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню в користь позивача.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Є встановленим, що на день звільнення позивачу не проведено виплату всіх належних від підприємства сум. Зазначене також стверджується рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09 серпня 2019 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 29 липня 2011року до 11 грудня 2019 року.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), який суд першої інстанції правильно врахував зважаючи на те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку , який просить стягнути позивач у 25 разів перевищує розмір невиплаченої йому заробітної плати.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, визначаючи суму яка підлягає стягненню в розмірі 5000 грн., суд врахував лише поведінку позивача у даних правовідносинах і розмір невиплаченої заробітної плати не врахувавши інших обставин, що мають значення для вирішення даної справи, зокрема поведінку відповідача (роботодавця ) у даних правовідносинах, час протягом якого не здійснювались виплати.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, про недорахування відповідачем заробітної плати працівникам підприємства в тому числі і позивачу стало відомо з рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 18 листопада 2015 року у справі №462/7060/14-ц .

Згідно зі статтею 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законодавство не передбачає за працівником обов`язку звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, оскільки право на оплату праці працівник відповідно до частини першої статті 12 ЦК України здійснюється ним на власний розсуд.

КЗпП України безпосередньо не передбачає відповідальності працівника за недобросовісне користуватися своїми відповідними правами. Однак у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, згідно з якою не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, можна зробити висновок, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання свого обов`язку своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена ні в часі, ні фактично розміром такого відшкодування, що за певних обставин може бути неспівмірним та несправедливим щодо роботодавця, а також третіх осіб, оскільки за певних умов майновий тягар таких виплат середнього заробітку може спричинити неможливість виконання роботодавцем зобов`язань зі сплати заробітку іншим його працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть невиконуваним.

Відтак, з врахуванням принципів розумності, справедливості, пропорційності розміру заборгованості відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 5621,33 грн., поведінки у даних правовідносин позивача, який змушений вживати заходів для захисту своїх прав, звертаючись до суду так і відповідача, який самостійно не здійснив позивачу виплату середнього заробітку після ухвалення рішення про стягнення недоплаченої заробітної плати, як передбачено ст.117 КЗпП України, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення слід змінити збільшивши суму стягнення середнього заробітку до 15000 грн.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15000 грн., суд апеляційної інстанції вважає таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, буде справедливим по відношенні до позивача та не обтяжливим для відповідача.

У пункті 81 постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відтак, оскільки висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідають встановленим обставинам справи, оскаржуване рішення підлягає зміні.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п., 383, 384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 квітня 2020року змінити, ззбільшивши суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 15000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Приколота Т.І.

Шандра М.М.