КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду м. Києва в складі судді Васильченка О.В., постановлену в м. Київ 17 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», реєстратора Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у Київській області Коровайко Оксани Сергіївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти»про визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Позов мотивовано тим, що 07 лютого 2008 року він уклав із АКІБ «Укрсоцбанк» кредитний договір, а також в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором - іпотечний договір, предметом якого є квартира за адресою АДРЕСА_1 .

06 листопада 2017 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38099904 від 13 листопада 2017 року, відповідно до якого право власності на вказану квартиру зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» всупереч положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, переданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та без додержання положень ч. 2 ст. 109 ЖК України. Крім того, одним із документів, наданих банком державному реєстратору, був звіт про незалежну оцінку вартості квартири, який не був наданий позивачу, чим порушено його право на проведення рецензування результату експертної оцінки, а відповідно зазначений звіт про незалежну оцінку вартості квартири є недійсним.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним з моменту вчинення державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38099904 від 13 листопада 2017 року 16:12:19 про реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , покласти на відповідачів судові витрати.

Також в березні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , заборонити представникам АТ «Укрсоцбанк» та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири, а саме входження в спірну квартиру представника АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, вселення представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, реєстрація представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб в спірній квартирі як постійних чи тимчасових мешканців.

Заяву позивач обґрунтовував тим, що відповідач на підставі спірної реєстрації до скасування її судом має право розпорядження спірним майном, в тому числі право відчужити його будь-яким третім особам за цивільно-правовою угодою, що потягне за собою подальшу перереєстрацію права власності на спірне майно та унеможливить реальне виконання рішення суду, і для реального виконання рішення суду позивачу буде необхідно подавати новий позов вже до нового власника. Крім того, відповідач за час розгляду справи в суді матиме право вселення та реєстрації будь-яких осіб у спірну квартиру, що створить у них відповідні житлові права та ускладнить фактичне виконання рішення суду, може призвести до психологічного та фізичного тиску на позивача, порчі його особистого майна тощо.

20 лютого 2019 року право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано за ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти», що беззаперечно свідчить про протиправність дій відповідача, спрямованих на заволодіння майном позивача, таким чином, відповідач, або його уповноважені особи, вже почали здійснювати дії щодо протиправного позбавлення позивача його права власності.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17 квітня 2020 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 17 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що відмовляючи в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони представникам відповідачів та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири, судом неправильно застосовано положення ст. 149 - 150 ЦПК України, а також не враховано, що заява про забезпечення позову подана вже вдруге.

Після повернення вперше поданої заяви про забезпечення позову у 2018 році, у подальшому, 20 лютого 2019 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти». З цього приводу до Подільського районного суду було подано заяву про залучення даної особи в якості співвідповідача та збільшено позовні вимоги, тобто розгляд справи буде затягнутий у зв`язку з залученням нового відповідача, при цьому позов було подано ще у 2017 році і справа досі знаходиться на стадії підготовчого провадження.

Зазначав, що викладені факти беззаперечно свідчать про протиправність дій відповідачів, направлених на протиправне заволодіння майном позивача, відповідач здійснив дії щодо протиправного позбавлення позивача його права власності і існують всі фактичні обставини та правові підстави для застосування заходів забезпечення позову.

Посилався на висновки Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Вказував, що у разі задоволення позову буде відновлено правове становище, яке існувало до порушення прав позивача, однак у випадку продажу спірної квартири третім особам або їх вселення в спірну квартиру виконання судового рішення буде утрудненим і права позивача відновлені не будуть.

Позовні вимоги стосуються правочину, що регулює право власності та інші майнові права на предмет нерухомості, тому накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із даною заявою про забезпечення позову у справі про визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач на підставі оспорюваної реєстрації за собою права власності на квартиру до скасування її судом має право розпорядження спірним майном, в тому числі право відчужити його будь-яким третім особам за цивільно-правовою угодою, що потягне за собою подальшу перереєстрацію права власності на спірне майно та унеможливить реальне виконання рішення суду, а для реального виконання рішення суду позивачу буде необхідно подавати новий позов вже до нового власника. Крім того, відповідач за час розгляду справи в суді матиме право вселення та реєстрації будь-яких осіб у спірну квартиру, що створить у них відповідні житлові права та ускладнить фактичне виконання рішення суду. 20 лютого 2019 року право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано за ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти», що свідчить про протиправність дій відповідача, спрямованих на заволодіння майном позивача, таким чином, відповідач, або його уповноважені особи, вже почали здійснювати дії щодо протиправного позбавлення позивача його права власності.

В матеріалах справи наявні докази, якими позивач доводить існування підстав для забезпечення позову: роздруківка інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, із якої вбачається реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти» (а. с. 53 - 54).

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Виходячи із аналізу наведених вимог закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з неспівмірності способу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та відсутності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень, наявні в матеріалах справи докази (копії кредитного та іпотечного договорів від 07 лютого 2008 року, роздруківки інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копія повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, копія листа про передачу заяви від 22 вересня 2017 року із повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підстав договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням № 1104 від 13 вересня 2017 року, копія заперечення ОСОБА_1 на повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням із доказами відправлення та отримання ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, копія листа ПАТ «Укрсоцбанк» (відповідь на заперечення) від 11 жовтня 2017 року, копія довідки про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу № 1252 від 30 листопада 2017 року, копія ухвали про відкриття провадження у справі № 758/10712/17) вказують на наявність майнового спору між сторонами щодо законності державної реєстрації права власності за відповідачем на квартиру, яка належала позивачу, правомірності позбавлення позивача права власності на нерухоме майно, і у випадку задоволення позову буде відновлено правове становище, яке існувало до ймовірного порушення прав позивача.

Разом із тим, незастосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно призведе до можливості її подальшого відчуження на користь третіх осіб, що вже фактично було зроблено АТ «Укрсоцбанк», який відчужив квартиру на користь ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти» на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2018 року.

Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Наведені вимоги закону та фактичні обставини справи судом першої інстанції належним чином враховані не були, не було надано оцінки діям відповідача АТ «Укрсоцбанк» щодо розпорядження предметом спору, на підтвердження чого позивачем до заяви про забезпечення позову надано роздруківку Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 лютого 2020 року (а. с. 53) і зроблено помилковий висновок щодо неспівмірності виду забезпечення позову предмету позову, який має немайновий характер, а отже рішення суду не передбачатиме вчинення будь-яких дій щодо його виконання.

При цьому суд першої інстанції посилався на судову практику Київського апеляційного суду, що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що сам по собі немайновий характер предмета позову, який не передбачає виконання рішення суду в примусовому порядку, не означає відсутності правових наслідків ухвалення рішення за таким позовом, з огляду на вищенаведену ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою передбачено здійснення відповідних реєстраційних дій у випадку скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції, що рішення суду у випадку задоволення позову буде лише встановлювати певний факт.

Виходячи із аналізу наданих заявником документів та враховуючи наведені вимоги закону, апеляційний суд приходить до висновку, що із врахуванням предмету спору є обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, і такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами про визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру.

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки майно, на яке накладено арешт, як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Крім того, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про неспівмірність способу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.

Таким чином, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 17 квітня 2020 року не можна вважати законною і обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є визнання недійсною державної реєстрації прав і їх обтяжень, і у разі задоволення позову може бути визнана недійсною з моменту вчинення державна реєстрація прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38099904 від 13 листопада 2017 року 16:12:19 про реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача розпоряджатися належним йому майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна, з приводу якого виник спір, залишається постійним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на викладене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір щодо законності державної реєстрації права власності за відповідачем на квартиру, яка належала позивачу, правомірності позбавлення позивача права власності на нерухоме майно, позивач просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, з приводу якого виник спір, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом відновлення реєстрації права власності за позивачем, а також навів обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачу майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 - відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

При цьому застосування даного виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, гарантованих ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Апеляційним судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 487/8737/19 щодо співмірності арешту як виду забезпечення позову позовним вимогам про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності.

Разом із тим, апеляційний суд вважає неспівмірним заявленим позовним вимогам застосування такого виду забезпечення позову як заборона представникам АТ «Укрсоцбанк» та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири, а саме входження в спірну квартиру представника АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, вселення представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, реєстрація представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб в спірній квартирі як постійних чи тимчасових мешканців, оскільки вимог про усунення перешкод в користуванні майном ОСОБА_1 на час подання заяви про забезпечення позову не заявлялось.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції в частині заборони відчуження квартири - скасуванню відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскільки постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 17 квітня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково та накласти арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.