ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи 523/10906/18

Апеляційне провадження №22-ц/813/5986/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Розовайкін Микола Леонідович,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Кучмій В`ячеслав Васильович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кучмія В`ячеслава Васильовича в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 05 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Шепітка І.Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі продажу та дарування недійсними.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 2003 року є власником квартири АДРЕСА_1

Зазначала, що з травня 2009 року вона була відсутня за місцем постійного проживання у зв`язку з доглядом за непрацездатною матір`ю, яка проживала в м.Ізмаїл Одеської області, де перебувала до вересня 2015 року. У цей період доступ до її об`єкту нерухомості, правовстановлюючих документів на нього та її паспорту мала ОСОБА_3 , яка за її проханням доглядала за квартирою. 30 вересня 2009 року квартира від її імені була продана ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором. 02 березня 2012 року квартира повторно була відчужена ОСОБА_2 . ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором дарування.

Вказувала, що 01 вересня 2016 року, на підставі її звернення до правоохоронних органів, відповідні відомості внесені до ЄРДР за №0005871 за ч.4ст.190 КК України, що досудове розслідування триває дотепер.

Посилаючись на те, що згоди на відчуження належної їй квартири вона не надавала, договір купівлі-продажу квартири не підписувала, позивач просила визнати недійсними договори:

-купівлі - продажу від 30 вересня 2009 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В.;

-дарування №440 від 02 березня 2012 року цієї ж квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю.,

на підставі ст.ст.202,203,205,207,208,215,216,218,236,626,627,638 ЦК України (а.с.1-2).

В подальшому зазначені позовні вимоги не уточнювалися та не доповнювалися.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 04 вересня 2018 року задоволена заява позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.67-68).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідному інституту судових експертиз №18-3643 від 18.12.2018 року підпис, який міститься у графі «продавець» у договорі купівлі-продажу від 30.09.2009 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого Гарською В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.71-75).

Відповідачі свого ставлення до позову не висловили.

Справа розглянута у відсутність сторін.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано недійсними договори:

-купівлі - продажу від 30 вересня 2009 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В.;

-дарування №440 від 02 березня 2012 року цієї ж квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 2936,67 грн. з кожного судовий збір, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення суду, мотивовано тим, що позивач згоду на відчуження своєї квартири за договором купівлі-продажу від 30 вересня 2009 року не надавала, що підтверджено висновком почеркознавчої експертизи, а тому, відповідно до п.3ч.1ст.388 ЦК України, власник має право витребувати майно від набувача, оскільки воно вибуло з володіння не з його волі (а.с.107-110).

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 20 лютого 2020 року заяву представника ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.124-128,149, 154).

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Кучмій В.В. в інтересах відповідача ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення та відмовити в задоволенні позову (а.с.159-163).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

-позивач звернулась до суду за захистом порушеного права у 2018 році, тобто через 6 років після укладення останньої угоди;

-справа розглянута у відсутність відповідача ОСОБА_4 , не повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, та який, у період з 18 жовтня 2018 року по 11 березня 2019 року, працював на судні іноземного судновласника;

-суд першої інстанції розглянув справу без з`ясування всіх обставин справи; експертне дослідження по справі було проведено без дотримання методики проведення почеркознавчих експертиз, оскільки не було витребувано вільних зразків підписів позивача за період укладання та підписання оспорюваного правочину;

-суд неправильно визначив склад учасників судового процесу, оскільки до участі у справі не залучено в якості відповідачів ОСОБА_5 ,який подарував спірну квартиру ОСОБА_4 , а також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були сторонами інших договорів по відчуженню спірної квартири, та,крім того, не залучено до участі у справі приватних нотаріусів Гарську В.В. і Заботкіну Т.Ю. в якості третіх осіб;

-незважаючи на те, що свій позов ОСОБА_1 назвала «Про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння», віндикаційна вимога (про витребування майна із чужого незаконного володіння) нею заявлена не була.

Крім того, посилаючись на практику Верховного Суду України, представник відповідача звернув увагу на те, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Апелянт також просив за результатами розгляду апеляційної скарги роз`яснити, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , як власником цього майна згідно договору дарування від 02 березня 2012 року, підлягає відновленню (а.с.159-163).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Крім того, представник позивача просив за результатами розгляду справи постановити окремі ухвали на адресу Міністра юстиції України та Генерального прокурора по фактах зумисних правопорушень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гарської В.В. (а.с.212-217, 224-225).

Заочне рішення іншими учасниками судового процесу не оскаржено, а тому апеляційний суд, відповідно до вимог ч.1ст.367 ЦПК України, переглядає його в частині, які стосуються відповідача ОСОБА_4 , тобто, лише в частині визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування спірної квартири, укладеного з ним 02 березня 2012 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, позивача ОСОБА_1 та її представника дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Так, п.3ч.3ст.376 ЦПК України визначено, що судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційним судом встановлено, звертаючись до суду з позовом про визнання договорів недійсними ОСОБА_1 вказала, що відповідач ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.1).

На запит від 17 серпня 2018 року Суворовський районний суд м.Одеси 28 серпня 2018 року отримав повідомлення з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що ОСОБА_4 з 19 листопада 2015 року зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с.17).

Не зважаючи на чіткі та зрозумілі офіційні дані про те, де зареєстрований ОСОБА_4 , суд першої інстанції, за дивних обставин, будь-яку інформацію щодо розгляду справи, в тому числі копію позовної заяви, копії ухвал про рух справи, повідомлення про дату, час та місце розгляду справи тощо на зазначену адресу (вул.Керченська,96 в м.Одесі) вказаному відповідачу жодного разу не надсилав.

Розглянувши справу за відсутності відповідача ОСОБА_4 , який не був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, оскільки працював за кордоном на посаді старшого механіка на судні іноземного судновласника у період з 18 жовтня 2018 року по 11 березня 2019 року, що підтверджено довідкою компанії «Данаос Україна» від 16 грудня 2019 року (а.с.129), суд першої інстанції допустив суттєву неповноту в з`ясуванні дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах, а тому рішення суду в частині позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеної 02 березня 2012 року з ОСОБА_4 , підлягає безумовному скасуванню, оскільки апеляційна скарга, крім іншого, обгрунтована такою підставою.

Переглядаючи вказану вимогу ОСОБА_1 по суті за участю позивача та представників сторін, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом

Встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2995 (а.с.8-9).

Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_1 вона з травня 2009 року була тимчасово відсутня за місцем постійного проживання за вищезазначеною адресою у зв`язку з доглядом за своєю непрацездатною матір`ю ОСОБА_9 , 1924 року народження, та мешкала разом з нею за її постійним місцем проживання в АДРЕСА_4 , квартирі АДРЕСА_5 по день її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в подальшому продовжувала проживати в м.Ізмаїлі до отримання спадщини у вересні 2015 року (а.с.1-2).

Згідно договору купівлі-продажу від 30 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. за реєстровим номером 1580, квартира АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_10 ОСОБА_2 (а.с.10).

09 червня 2016 року ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с.21).

Дані про те, коли та кому ОСОБА_12 в подальшому відчужила спірну квартиру матеріали справи не містять.

За договором купівлі-продажу від 25 вересня 2010 року ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, продав ОСОБА_13 та ОСОБА_5 в рівних частках (по 1/2) квартиру АДРЕСА_1 . Як зазначено в цьому договорі вказана квартира належить продавцю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі продажу від 23 березня 2010 року (а.с.34,35).

За договором дарування від 27 грудня 2011 року ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_5 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , який став власником всієї квартири (а.с.38,39, 41).

Згідно договору дарування від 02 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. за реєстровим номером 440, ОСОБА_5 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с.31).

Відповідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №18-3643 від 18 грудня 2018 року, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз за ухвалою суду від 04 вересня 2018 року, підпис, який міститься у графі «продавець» у договорі купівлі-продажу від 30 вересня 2009 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого Гарською В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.71-74).

Рукописний напис « ОСОБА_1 » у графі «продавець» в зазначеному договорі купівлі-продажу (після підпису, визнаному таким, що виконаний не позивачем, а іншою особою), а також підпис та рукописний напис « ОСОБА_1 » на заяві ОСОБА_1 , поданій приватному нотаріусу ОСОБА_15 30 вересня 2009 року перед укладенням договору купівлі-продажу, (а.с.59), не був предметом дослідження експерта.

Будь-яких копій протоколів допитів осіб, які б зізнались у підробці договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2009 року в рамках кримінального провадження №0005871, матеріали даної справи (523/10906/18) не містять.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

I

Щодо предмета позовних вимог

Згідно буквального змісту позовної заяви ОСОБА_1 у серпні 2018 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зазначивши в його вступній частині, що нею подано позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Разом з тим, із змісту описової, мотивувальної та прохальної частин позову видно, що будь-яких вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння та посилання на норми ст.388 ЦК України (Право власника на витребування майна від добросовісного набувача) позовна заява ОСОБА_1 не містила. Більш того, прохальна частина позову містила вимоги про визнання недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири від 30 вересня 2009 року та її дарування від 02 березня 2012 року (а.с.1-2).

Незважаючи на те, що назва позову не відповідала її змісту та вимогам, суд першої інстанції, у порушення вимог ч.5ст.12 ЦПК України, не сприяв позивачу в реалізації нею прав, передбачених цим Кодексом, не роз`яснив їй наслідки не усунення недоліків її позовної заяви, що потягло за собою помилкове задоволення вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеної 02 березня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Крім того, апеляційний суд зазначає, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 саме про визнання договорів недійсними (а.с.13).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року суд закрив підготовче провадження та призначив вказану справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виключно за вимогами про визнання договорів недійсними для розгляду по суті з повідомленням учасників справи на 27 лютого 2019 року (а.с.88).

Таким чином предметом позову ОСОБА_1 були виключно вимоги про визнання договорів купівлі продажу спірної квартири та її дарування недійсними.

У зв`язку з тим, що в судове засідання, призначене на 27 лютого 2019 року, ніхто з учасників судового процесу не з`явився суд першої інстанції ухвалив заочне рішення 05 березня 2019 року.

II

Щодо неналежного способу захисту права

Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права власності на квартиру позивач ОСОБА_1 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири та її дарування через їх невідповідність вимогам закону.

Разом з тим позивач не обрав жодного конкретного способу захисту порушеного права в частині застосування наслідків недійсності оскаржуваних нею правочинів.

На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна.

Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч.1ст.216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених у ч.3 ст.388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним,

можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3ст.388 ЦК України).

Отже, вимога позивача про визнання договору дарування від 02 березня 2012 року недійсним є неправильним способом захисту та таким, що не відповідає вимогам закону, а тому задоволенню не підлягає.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц.

Оскільки ОСОБА_1 позовну вимогу про витребування майна від добросовісного набувача не заявляла та вона не була предметом судового розгляду, правових підстав для обґрунтування свого рішення п.3ч.1ст.388 ЦК України у суду першої інстанції не було.

Враховуючи те, рішення суду першої інстанції в частині визнання договору дарування від 02 березня 2012 року недійсним підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування від 02 березня 2012 року недійсним, державна реєстрація права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , як власником цього майна згідно договору дарування від 02 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю., підлягає відновленню.

Викладене не позбавляє ОСОБА_1 звернутись до суду з новим позовом до ОСОБА_4 про витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.3 ст.388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4 стосовно:

-неправильного визначення судом складу учасників судового процесу;

-суттєвих недоліків проведеної почеркознавчої експертизи договору купівлі-продажу;

-порушення прав інших відповідачів, повноважень на представництво інтересів яких апелянт не надав,

не заслуговують на увагу з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

Заява представника позивача про постановлення окремої ухвали на адресу Міністра юстиції України та Генерального прокурора по фактах зумисних правопорушень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гарської В.В. є безпідставною, оскільки вона не була учасником судового процесу та була позбавлена можливості висловити своє ставлення до позовних вимог ОСОБА_10 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2009 року, який вона посвідчила, в тому числі й поставити питання, які мав вирішити судовий експерт при проведенні почеркознавчої експертизи. Крім того, апеляційний суд, відповідно до правил ч.1ст.367 ЦПК України, не переглядав законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2009 року.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Кучмія В`ячеслава Васильовича в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 05 березня 2019 року в частині визнання недійсним договору дарування №440 від 02 березня 2012 року квартири АДРЕСА_1 .

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 в частині визнання недійсним договору дарування №440 від 02 березня 2012 року квартири АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді: