Дата документу 09.10.2020 Справа № 331/669/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/669/20 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/2695/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водоканал» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Водоканал» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на підприємстві відповідача з 17 липня 1991 року по 25 вересня 2001 року та з 16 лютого 2005 року по 05 лютого 2018 року на посаді електрогазозварника, зайнятого на різці та річному зварюванні. в шкідливих умовах праці, внаслідок чого отримав професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 04 листопада 2019 року йому було встановлено втрату працездатності за профзахворюванням пневмоконіоз, хронічна поперекова-крижова радикулопатія в розмірі 40% та третю групу інвалідності.

Внаслідок ушкодження здоров`я, та неповоротної втрати здоров`я він відчуває моральні та фізичні страждання, не може реалізувати в повному обсязі право на труд, потребує постійного лікування, на що витрачає значні кошти, відчуває почуття дискомфорту, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Заподіяну моральну шкоду оцінив в 100 000 грн.

На підставі зазначеного просив стягнути з КП «Водоканал» на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КП «Водоканал» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн.

Стягнуто з КП «Водоканал» на користь держави судовий збір в сумі 168,16 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недостатність визначеної суми відшкодування, просив змінити рішення суду в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

КП «Водоканал» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що судом першої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04 вересня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком, що стався з позивачем.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з КП «Водоканал» у період з 17 липня 1991 року по 25 вересня 2001 року та у період з 16 лютого 2005 року по 05 лютого 2018 року, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (а.с.8-10).

У період з 09 січня 1992 року по 25 вересня 2001 року та у період з 16 лютого 2005 року по 05 лютого 2018 року ОСОБА_1 обіймав посаду електрогазозварника, зайнятого на різці та ручному зварюванні. Стаж роботи ОСОБА_1 у КП «Водоканал» у умовах впливу шкідливих факторів складає 23 роки 02 місяці.

Відповідно до медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10 вересня 2019 року № 32/705 та виписки ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» від 18 вересня 2019 року №827 у позивача встановлено наступні професійні захворювання:

1) пневмоконіоз (t/t, 1/1, hi), ЛH І (першого) ступеня за рестриктивним типом;

2) хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 праворуч; L4-S1 ліворуч у стадії затихаючого загострення з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язево-тонічним і больовим синдромами, рецидивуючий перебіг (а.с.11-12, 13).

Відповідно до акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 26 вересня 2019 року хронічне професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на КП «Водоканал» (а.с.15-16).

Причинами виникнення хронічного професійного захворювання в акті вказано наявність на робочому місці електрогазозварника КП «Водоканал» ОСОБА_1 шкідливих виробничих факторів:

- озону 0,13-0,16 мг/м3, при ГДК 0,1 мг/м3;

- азоту оксиду - 3,4-5,9 мг/м3, при ГДК - 5,0 мг/м3;

- марганцю - 0,24-0,33 мг/м3, при ГДК - 0,2 мг/м3;

- кремнію діоксиду - 1,23-1,3 мг/м3, при ГДК -1,0 мг/м3;

- заліза оксиду - 6,7-8,6 мг/м3, при ГДК - 6,0 мг/м3;

- перебування у нахиленому положенні більше 30° - 27,5-53,5% при ГДР - 25%;

- перебування у незручній позі 55 % при ГДР - 25%;

- перебування у вимушеному положенні (на колінах, напочіпки) - 27,1-67,9%;

- вимушені нахили більше 30° - 17-174 раз при ГДР 50-100 раз.

Згідно висновку про наявність шкідливих умов праці за Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.04.2014 року № 248, зареєстрованими Міністерством юстиції України від 06.05.2014 року за № 472/25249, умови праці ОСОБА_1 відносяться до ІІІ класу 2 ступеня (шкідливі та важкі).

Відповідно до довідки до акта огляду Медико-соціальною експертною комісією від 04 листопада 2019 року серії 12 ААБ № 256372 та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 04 листопада2019 року серії АБ № 0035713 ОСОБА_1 вперше встановлено III групу інвалідності внаслідок професійного захворювання з 40% стійкої втрати працездатності з черговим переоглядом в 2021 році (а.с. 14).

У зв`язку із професійним захворюванням позивач ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача, де під час виконання ним трудових обов`язків отримав інвалідність внаслідок професійного захворювання, у зв`язку з чим за висновком МСЕК від 04 листопада 2019 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності зі стійкою втратою професійної працездатності 40%.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Право на отримання страхової виплати за моральну шкоду за наявності факту її заподіяння виникає у потерпілого з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.

У п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 про офіційне тлумачення положення частини 3 ст.34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Встановивши, що внаслідок професійного захворювання позивач зазнав фізичного болю, проходив тривале лікування, втратив 40% професійної працездатності, став інвалідом третьої групи, що безумовно змінило звичний уклад його життя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції, з урахуванням глибини та ступеню моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав та зазнає внаслідок професійного захворювання, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 40%, характеру ушкодження здоров`я, а також з урахуванням принципів розумності і справедливості, належним чином обґрунтував свої висновки щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. і цей розмір вважав таким, що відповідає глибині і ступеню моральних і фізичних страждань позивача.

За роз`ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року (зі змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, та самого позивача, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення, в тому числі, наслідки втрати професійної працездатності та набуття інвалідності позивачем, стан його здоров`я на теперішній час та медичні рекомендації, додержання яких тягне за собою внесення коректив у звичайний спосіб життя позивача.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться зазначення лише про незгоду з розміром відшкодування.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що у справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова