Справа № 463/9256/19 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/4052/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Курій Н.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2019 року в складі судді Гирича С.В. у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,-

встановила:

У жовтні 2019 року заявник ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, просив вжити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 та покласти на нього обов`язки вказані у заяві.

Заяву обґрунтовував тим, що проживає на АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_1 , будинок належить йому на праві приватної власності, а саме 38/100 частки, решта частки належить його доньці ОСОБА_4

ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями, у зв`язку з чим провокує конфлікти, погрожує фізичною розправою, виганяє із будинку. Неодноразово він застосовував до нього фізичну силу, у 2019 році після ще одного конфлікту наніс йому удари кулаком по обличчю. Протягом останнього часу син постійно вчиняє щодо нього домашнє насильство, про що він повідомляв Личаківський ВП ГУ НП у Львівській області, які складали адміністративні протоколи та в подальшому ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності. Незважаючи на зазначене, син продовжує чинити на нього психологічний тиск, ображати нецензурними словами, шо негативно впливає на його здоров`я, змушений звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яку просив задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2019 року заяву ОСОБА_3 до зацікавленої особи ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено.

Видано обмежувальний припис, яким заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , протягом шести місяців:

перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 ;

наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 та місця частого відвідування ОСОБА_5 ;

вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_3 або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

переслідувати ОСОБА_3 та в будь-який спосіб спілкуватися з ним;

заборонити чинити перешкоди у користуванні майном та користуватися майном, що є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Допущено рішення суду до негайного виконання.

Повідомлено про прийняте рішення Личаківський відділ поліції ГУ НП у Львівській області та Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , вважають, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

Стверджує, що суд зробив висновок про нанесення ОСОБА_1 своєму батькові тілесних ушкоджень відповідно до вироку суду по справі, яка взагалі його не стосується, в якій він не є учасником судового процесу.

Крім цього, суд послався на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.09.2019, яке ухвалено без його участі та без повідомлення про відповідний розгляд.

Звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням позбавлений права володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном, яке знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що є порушенням його права власності.

Забороняючи наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання та частого відвідування ОСОБА_5 , суд не вказав місць частого відвідування ним, оскільки навіть при просуванні по одній вулиці неможливим є розминутися при встановленій судом відстані з ним.

Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно вважає, що є високою вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи.

Зокрема, відсутні докази про вчинення ним домашнього насильства, при цьому відсутність даних щодо побиття батька, листування та телефонних перемовин, його переслідування свідчить про безпідставність обмежень, про які вказано у резолютивній частині рішення.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заяви у повному обсязі.

14.01.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Сторонського І.О. на апеляційну скаргу у якому покликаючись на поведінку ОСОБА_1 у суспільстві та відношення до свого батька, норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Заявник ОСОБА_5 та заінтересована особа ОСОБА_1 викликалися в судове засідання та не з`явилися, повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось в суд за закінченням терміну зберігання (а.с. 72,73).

Представник заявника ОСОБА_6 та представник заінтересованої особи Левицький І.М. будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 70,71), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи заяву ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що доведеним є факт, що ОСОБА_1 вчиняє домашнє насильство щодо свого батька, відтак високою є вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис.

При цьому, суд врахував відповідні судові рішення, згідно яких ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», положеннями якого заявник обґрунтовує свої вимоги, та норми статей 350-1 - 350-8 Цивільного процесуального кодексу України, які визначають підстави для видачі обмежувального припису, набрали чинність 07 січня 2018 року.

Розділ IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

З матеріалів справи вбачається, що заява про видачу обмежувального припису підписана ОСОБА_5 та його представником ОСОБА_6 (а.с. 1-3).

Заінтересована особа ОСОБА_1 є сином заявника ОСОБА_5 , вони зареєстровані та проживають спільно за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-6, 9).

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав, заявник ОСОБА_5 є власником 38/100 частин житлового будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1 . Підстава договір дарування від 28.12.2012 (а.с. 10).

Тобто, заява про видачу обмежувального припису фактично подана особою, яка вважає, що постраждала від домашнього насильства та її представником, при цьому заяву обґрунтовували тим, що син ОСОБА_1 регулярно вчиняє відносно батька домашнє насильство, із зневагою ставиться до існуючих в суспільстві норм поведінки, зловживає алкогольними напоями, відмовляється навіть частково оплачувати комунальні послуги, покликаючись на судове рішення за яким ОСОБА_1 був засуджений до покарання у вигляді 60 годин громадських робіт, що свідчить про його негативну репутацію, зазначав про реальне побоювання за своє життя та здоров`я.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Враховуючи принцип презумпції невинуватості, закріплений у статті 62 Конституції України, який розповсюджується і на справи про адміністративні правопорушення, обов`язок щодо подання належних доказів вчинення ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_5 домашнього насильства, що є необхідною умовою для застосування обмежувального припису, лежить на останньому.

Як вбачається з відповідей Личаківського РВ ЛМУ МВСУ у Львівській області від 26.01.2015 та Личаківського ВП ГУНП у Львівській області від 06.05.2019 заявник неодноразово звертався із заявами щодо порушення його прав, влаштування конфліктів та застосування насильства ОСОБА_1 , у зв`язку з чим останньому виносились офіційні застереження про недопустимість учинення насильства в сім`ї (а.с. 11-12).

Крім цього, ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема постановою Личаківського районного суду м. Львова від 11.06.2018 року за вчинення 15.05.2018 насильства в сім`ї щодо ОСОБА_5 , а постановою Личаківського районного суду м. Львова від 03.09.2019 за вчинення 18.04.2019 року насильства в сім`ї щодо ОСОБА_5 (а.с. 13-16).

Таким чином, зазначені обставини об`єктивно підтверджують вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_1 по відношенню до свого батька ОСОБА_5 .

В цьому контексті, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду що ОСОБА_1 притягувався і до кримінальної відповідальності, на підставі вироку Галицького районного суду м. Львова від 06.12.2017 визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який хоч і не є преюдиційним для спірних правовідносин, оскільки стосується іншого потерпілого, однак свідчить про поведінку ОСОБА_1 у суспільстві, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Таким чином, колегія суддів погоджується із загальною оцінкою судом першої інстанції правовідносин, які склалися між сторонами, тому висновки суду першої інстанції про достатність доказів для задоволення заяви, наявність ризиків вчинення домашнього насильства у майбутньому, не є передчасними та відповідають матеріалам справи.

Поряд з цим, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису . Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України (ч. 7, 8 Закону).

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Враховуючи наведене та те, що судом беззаперечно встановлено факт спільного проживання заявника та заінтересованої особи у місці їх реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає, що видача обмежувального припису, яким заборонено ОСОБА_1 протягом шести місяців перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою та наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання постраждалої та місця частого відвідування ним, є невиправданим та фактично неможливим до виконання.

Крім цього, з огляду на те, що сторони проживають за одною адресою, відтак ОСОБА_1 має особисті речі та інше майно за такою, заборона останньому наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання постраждалої особи порушить його гарантоване Конституцією України право користування житлом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, що свідчить про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, шляхом виключення із резолютивної частини оскаржуваного рішення відповідних висновків щодо заборони ОСОБА_1 протягом шести місяців перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою та наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання постраждалої особи та місця частого відвідування ним, оскільки такі є невиправданими та фактично неможливими до виконання.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2019 року змінити.

Виключити із резолютивної частини висновки суду щодо заборони перебування ОСОБА_1 в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 та наближення ОСОБА_1 на відстань менше 100 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 б та місця частого відвідування ОСОБА_5 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.М. Курій