Номер провадження: 22-ц/813/529/20
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.,

з участю: представника позивача Матвєєвського О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2019 року (одноособово суддя Кисельов В.К.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: державна інспекція України з питань захисту прав споживачів про захист прав споживача,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

11.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі-Банк), третя особа: державна інспекція України з питань захисту прав споживачів (далі-Державна інспекція) про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту договору № 0 від 15.04.2008 року.

Позов обґрунтовано наступним.

15.04.2008 року між ОСОБА_1 та Банком укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, і, відповідно до п. 1.1 договору, Банк зобов`язався надати, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути Банку кредит ( грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 55 300 доларів США зі сплатою процентів, комісії в порядку та на умовах, визначених договором. Сума кредиту дорівнює еквіваленту 279 265,00 гривень за курсом НБУ на день укладання договору, валютою кредитування та погашення кредиту, згідно кредитного договору № 0 від 15.04.2008 року, визначені долари США.

Відповідно до кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 605 доларів США, згідно Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту.

За користування кредитними коштами, відповідно до пункту 1.3.1. кредитного договору, позичальник повинен сплатити Банку процентну ставку у розмірі 12 % річних, а відповідно до пункту 1.4. кредитного договору, Банком надано кредит позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на придбання нерухомості.

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № 0 від 15.04.2008 року, між Банком та ОСОБА_2 15.04.2008 року укладено договір поруки № 197338.

Позивачу були потрібні грошові кошти для своїх особистих потреб, а саме, на придбання нерухомості. Позивач, довіряв Банку і вважав, що в момент укладення договору сторони діють у повній відповідності до вимог закону, позивач був впевнений, що не буде змін валютного курсу, однак Банк не повідомив позивачу щодо наявності валютних ризиків.

У зв`язку з важким матеріальним становищем позивач уклав договір, не розуміючи, що він був укладений з порушенням вимог закону, а саме в частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків. Банк не мав право надавати кредити у валюті, оскільки всі кредити повинні були надаватись виключно у національній валюті - гривні.

В порушення ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Банк не отримав відповідної ліцензії, а позивач, як споживач, також не мав індивідуальної ліцензії.

У порушення п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, Банк не повідомив споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, не надав інформацію щодо методики, яка використовується Банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Працівники Банку ввели його в оману, а тому такий договір, згідно ст. 230 ЦК України, повинний бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно п. 1.3. Договору, «за користування кредитними коштами протягом перших 30 днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12 % річних......За користування кредитними коштами понад встановлений Договором термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п, 1.3.1, проценти нараховуються і на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення таке заборгованості..». Вказані положення є незаконними, адже укладений договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів. Станом на час подання позову курс гривні до долара США становить 27,60 гривень за 1 долар, тоді як договір укладався по курсу 5 гривень за 1 долар США.

Таким чином, п.1.3. кредитного договору, за відсутності дзеркальної норми, яка б захищала права позивача у разі інфляції, є несправедливим по відношенню до споживача, і, оскільки проценти входять до ціни договору, ціна договору несправедлива. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, погіршують становище споживача.

Фактично у договірних відносинах виникли форс-мажорні обставини, оскільки курс на момент укладення договору був значно нижчим ніж станом на час подачі позовної заяви, окрім того, наявність обставин військових подій на території України також не дали можливості позивачу виконувати свої обов`язки.

Банк зобов`язався надати кредит в сумі 55 300 доларів США, і, враховуючи загальну суму грошових коштів, що були сплачені позивачем в якості виконання зобов`язання - 66 530,88 доларів США, яка перевищує суму кредитних коштів, що були надані, позивач повернув майно, що було набуте позивачем на підставі угоди, яка є недійсною, з врахуванням положень ст. 1212 ЦК України.

Представник позивача підтримав позов в суді першої інстанції 23.05.2019 року.

Представник Банк не приймав участі у судовому засіданній 23.05.2019 року, надав

суду заперечення на позовну заяву, в який просив у позові відмовити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.05.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду від 23.05.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

Судом не взято до уваги, що Банк не проінформував позивача, як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладення кредитного договору про можливі ризики, в разі можливої різкої зміни валютного курсу. Банк не міг не знати, що різка зміна валютного курсу є не на користь позичальника і зробить неможливим виконання кредитного договору, але всупереч вимогам закону письмово не повідомив позичальника про можливість такого ризику, що може вважатися свідомим шахрайством з метою отримати надприбутків.

Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», регулюється порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

Відповідно до 1.3. Правил, Банки зобов`язані забезпечувати виконання цих Правил: у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам; під час укладення кредитних договорів зі споживачами; у разі усних чи письмових звернень споживачів Банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

У разі надання кредиту в іноземній валюті, згідно із п.3.8 Правил, банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Рішенням Конституційного Суду України N 15-рп/2011 від 10.11.2011 року у справі за конституційним зверненнями громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) у п. 3.3 передбачено, що «Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Правилах вказані обов`язкові умови із посиланням на ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил, де передбачено обов`язок банків, у разі надання кредиту в іноземній валюті, під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.

Грошовою одиницею України є гривня, ст. 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України, а іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч.1 ст. 524 та ч.1 ст. 533 ЦК України, зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, а відповідно до ч.1 ст. 11 Закону (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачем: для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Під час укладення оспорюваного правочину діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 18 Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

З висновків суду чітко видно, що суд не намагався оцінити всі наявні в матеріалах справи докази, а припустився припущень з тією метою щоб уникнути доказування чи спростування вказаних вище обставин, оскільки суд не мав в матеріалах справи доказів, які б спростовували вимоги позивача.

(узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи)

Відповідач Банк в особі представника надав відзив на скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи:

Посилання на те, що Банком не проведено із позичальником переддоговірну роботу, не повідомлено позичальника про умови кредитування, в тому числі про сукупну вартість кредиту, спростовуються умовами кредитного договору та відповідних додатків до нього, які позичальник підписав (кожний аркуш) 15.04.2008 року перед отриманням кредитних коштів, а відтак, зі змісту кредитного договору вбачається чіткий порядок отримання кредиту та його повернення.

Відповідно до п. 9.2 та п. 10.13 кредитного договору, сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджуючи свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору позичальник отримав від Банка інформаційний лист, згідно вимог ст. 11 Закону.

Більш того, враховуючи предмет спору та зміст позовних вимог (визнання недійсним кредитного договору), оцінка дотримання вимог, передбачених положеннями ст. 11 Закону, жодним чином не впливає на оцінку кредитного договору, як дійсного. Інформація, передбачена ст. 11 Закону, в даному випадку була надана, проте, навіть ненадання інформації, що передбачена п. 2, ст. 11 Закону, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ст. 11 Закону, у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, Банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак Закон у такому випадку не передбачає можливості визнання недійсним кредитного договору.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвала від 24.02.2016р. (провадження №6-35260ск15), реєстраційний номер рішення - 56191800.

На момент укладення договору про надання споживчого кредиту, до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови договору, Банк належним чином виконав взяті на себе обов`язки і перерахував на рахунок позичальника кредитні кошти. ОСОБА_1 самостійно звернувся до Банка із заявою про кредитування, при цьому, він мав можливість звернутись за кредитом в інший банк, однак обрав найбільш сприятливі умови кредитування для себе саме в Банку відповідача, що зазначено у п. 8 Заявки-Анкети позичальника на отримання кредиту. Судом першої інстанції вірно встановлено, що перед підписанням кредитного договору позичальником отримано інформаційний лист, відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 Закону і ця обставина підтверджується підписом позичальника в кредитному договорі.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу і в момент укладення кредитного договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 0 від 15.04.2008 року, Банк надав кредит у доларах США, в сумі 55 300 доларів США, що дорівнює еквіваленту 279 265 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, які у подальшому позичальник отримав готівкою, при цьому, сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання Банком кредиту в іноземній валюті. З цих підстав, валютою зобов`язання є долар США, а зобов`язання повинні виконуватись у валюті договору - доларах США.

До виникнення простроченої заборгованості ОСОБА_1 проводилось виконання зобов`язання саме в доларах США та жодних непорозумінь (заперечень) з цього приводу у ОСОБА_1 не виникало.

Норма закону (ст.11 ч.3 Закону «Про захист прав споживачів») про те, що забороняється надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті діє після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року №3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Оспорюваний договір укладено до набрання чинності вказаним Законом, тому його дія на спірні правовідносини не поширюється.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 р., справа №6-190цс15, надав правовий висновок щодо застосування норм права щодо надання валютних кредитів та зазначив, що заборона на надання валютних кредитів встановлена Закон України від 22.09. 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16.10.2011 р., до цього часу Закон не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

15.04.2008 року між ОСОБА_1 та Банком укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого Банк зобов`язався надати, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 55 300 доларів США зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Сума кредиту дорівнює еквіваленту 279 265,00 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, валютою кредитування та погашення кредиту, згідно кредитного договору № 0 від 15.04.2008 року, визначені долари США. Позичальник у будь якому разі повинен повернути кредит у строк до 16.04.2029 року (п.п. 1.1.,1.2, 1.2.1,1.2.2, а.с.6-9).

Сукупна вартість кредиту визначена «Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту» Додаток №6. Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 605 доларів США, згідно Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту (а.с. 6 п. 1.2.2 абз.2,4).

За користування кредитними коштами, відповідно до пункту 1.3.1. кредитного договору, позичальник повинен сплатити Банку процентну ставку у розмірі 12 % річних, а відповідно до пункту 1.4. кредитного договору, Банком надано кредит позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме, на придбання нерухомості (а.с.6 зворот).

Відповідно до 10.13 кредитного договору (а.с.9), позичальник засвідчив, що всі умови договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими, перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист, відповідно до вимог п.2 ст. 11 Закону.

Протягом липня 2008 - липня 2016 років позивач здійснював погашення кредиту за кредитним договором № 0 від 15.04.2008 року, як у доларах США, так і в гривнях по курсу НБУ (а.с.11-98).

Судом апеляційної інстанції досліджений новий доказ.

Так, до відзиву на апеляційну скаргу Банк додав копію Заявки-анкети позичальника на отримання кредиту від 04.04.2008 року, з якої, зокрема вбачається, що позивач бажав отримати кредит в доларах США на строк 252 місяці зі сплатою 12% річних за ануїтетним способом погашення (а.с.5,6 т.2).

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» (далі-Закон), декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі-Декрет), постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі-Правила).

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема під час укладення договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси добровільно погодився з умовами договору, визнавши всі істотні умови договору (а.с.221-227 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст. 203 ч.ч.1-6 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ч.1 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 15.04.2008 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 300 доларів США на певний строк, а позичальник зобов`язався повернути Банку кредит (грошові кошти) зі сплатою процентів, комісії в порядку та на умовах, визначених договором.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ч.1 ЦК України).

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону (ст. 11 ч.2 Закону в редакції станом на час вчинення оспорюваного правочину).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ч.1 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до п. 10.13 оспорюваного кредитного договору (а.с.9), сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджуючи свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору позичальник отримав від Банку інформаційний лист, згідно вимог ст. 11 ч.2 Закону (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину).

Зважаючи на те, що відповідач, як споживач і позичальник перед укладенням оспорюваного кредитного договору отримав інформацію, передбачену ст. 11 ч.2 Закону (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), погодився з умовами зазначеного договору, на час укладення правочину (квітень 2008 року) вважав умови договору справедливими, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи позивача у скарзі про те, що: судом не взято до уваги, що Банк не проінформував позивача, як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладення кредитного договору про можливі ризики у разі можливої різкої зміни валютного курсу; надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється і під час укладення оспорюваного правочину діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті: відповідно до ст. 18 Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, - до уваги не приймаються.

Позивач, бажаючи отримати кредит саме в іноземній валюті, що вбачається із його заявки-анкети від 04.04.2008 року (а.с.5.6), діяв на власний розсуд та ризик, а тому під час укладення оспорюваного правочину повинен був та міг передбачати можливість коливання курсу національної валюти до іноземної валюти.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст. 533 ЦК України).

На час укладення оспорюваного правочину, чинним законодавством (ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України) визначалось право на здійснення валютних операцій з використанням іноземної валюти, як засобу платежу і була відсутня заборона щодо надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Норма ст.11 ч.3 Закону «Про захист прав споживачів» щодо заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті введена у дію після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року №3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».

Разом з тим, оспорюваний правочин укладено до набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року №3795-УІ, у зв`язку з чим положення цього Закону на спірні правовідносини не поширюється.

Зі змісту договору не вбачається, що до нього включені умови, які є несправедливими (ст. 18 Закону).

Більш того, укладаючи оспорюваний правочин, позивач підтвердив своїм підписом (п. 10.13 оспорюваного кредитного договору, а.с.9), що умови договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими.

Будь-які належні та допустимі докази на спростування зазначених обставин, матеріали справи не містять.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Позивач не довів своїх позовних вимог,тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3,ч.7 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє скаргу позивача, який звільнений від сплати судового збору, тому відповідач має право на відшкодування судових витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 21.02.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова