Справа № 357/1672/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Нізовій А.Р., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Старостинського округу № 2 Узинської міської ради Білоцерківського району, третя особа: Узинська міська рада Білоцерківського району Київської області, про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

14.02.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати - ОСОБА_3 , яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала в селі Іванівка, Білоцерківського району. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 1,00 умовних гектарів для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в межах Іванівської сільської Ради, Білоцерківського району. Після смерті матері вони являються спадкоємцями першої черги за законом. В передбачений ст. 1269 Цивільного кодексу України шестимісячний строк вони прийняли спадщину, так як були зареєстровані разом з померлою до дня смерті за однією адресою. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно у вигляді земельної ділянки в Узинській державній нотаріальній конторі вони не мають можливості, так як для вчинення нотаріальної дії необхідно надати сертифікат на земельну частку (пай), а оскільки сертифікату у них немає в наявності, вони змушені звернутися до суду з даним позовом. Доказом того, що їхня мати мала право на земельну частку (пай) в межах Іванівської сільської Ради є рішення Іванівської сільської Ради від 30.01.2003 року п`ятої сесії 24 скликання про виділення земельних ділянок працівникам соціальної сфери у користування для ведення особистих підсобних господарств. Довідкою Білоцерківської районної державної адміністрації відділу культури і туризму від 14.03.2019 року № 22-06/75 підтверджені ті обставини, що ОСОБА_3 дійсно працювала на посаді техпрацівника будинку культури с. Іванівка з 03.02.1999 року по 31.12.2003 року. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні свідоцтва про право на спадщину право на спадкове майно визнається в судовому порядку, тому просили в судовому порядку визнати за ними по 1/2 частині за кожним право на земельну частку (пай), площею 1,00 умовних кадастрових гектарів, в межах Іванівської сільської ради Білоцерківського району Київської області в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

19.02.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

31.03.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Узинську міську раду Білоцерківського району Київської області.

17.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Представник позивачів, адвокат Закаблук Лариса Олександрівна, в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутності та у відсутності своїх довірителів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач - Старостинський округ № 2 Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника Старостинського округу № 2 (с. Іванівка) Узинської міської ради, позов відповідач визнає.

Третя особа - Узинська міська рада Білоцерківського району Київської області свого представника в судове засідання не направила, до суду подала клопотання про розгляд справи без участі їх представника та 15.05.2020 року подала письмові пояснення щодо позову відповідно до яких, просила суд при розгляді справи врахувати, що на початку 90-х років громадянам земельні ділянки виділялися на праві постійного користування, що мало місце у випадку спадкодавця. Такий вид використання був закріплений у Земельному кодексу України від 18.12.1990 року. На підтвердження такого права видавалися державні акти на право постійного користування землею. Користувач земельної ділянки був наділений правом володіння та користування земельною ділянкою, що перебуває у комунальній або державній власності, без встановлення строку. Однак, норми Земельного кодексу України, який був прийняти у 2002 році, обмежили коло суб`єктів права постійного користування землею: таку можливість отримали виключно юридичні особи (лише державні та комунальні підприємства, а дещо згодом і громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації). Також, законодавець зобов`язав «постійних» землекористувачів, у тому числі й фермерські господарства, до 01.01.2008 року переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Останні роки Верховний Суд України неодноразово робив висновки, що землі, які перебували у постійному користуванні громадян не успадковуються. Відповідно до вищезазначеного - право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється із смертю особи, якій належало таке право. Отже, оскільки позивачем не надано доказів щодо оформлення свого права на землю спадкодавцем за життя, тому правомірним є висновок про те, що право на земельну ділянку не входить до спадкової маси, а тому і визнання права за позивачем не є належним способом для захисту прав. В зв`язку з викладеним, просили відмовити в позові за необґрунтованістю.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 7), вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , спадкоємцями якої є її діти: син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.9), та дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 12).

Відповідно до матеріалів спадкової справи (а.с. 54-66), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадщину, що залишилась після смерті матері ОСОБА_3 прийняли фактично, так як проживали та були зареєстровані разом з померлою до дня смерті та 12.11.2019 року ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області та було відкрито спадкову справу № 246/2019, 14.11.2019 року ОСОБА_2 також подала заяву про прийняття спадщини до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області. Спадкове майно померлої складається з земельної ділянки паю, розташованої на території Іванівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

З довідки про склад сім`ї, виданої Старостинським окрутом № 2 Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області № 503 від 05.11.2019 року (а.с.57), вбачається, що згідно обліковою інформацією: померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 - до дня смерті. За вище вказаною адресою на день смерті спадкодавця зареєстровані і проживали: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син.

12.11.2019 року та 14.11.2019 року державний нотаріус Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л.В. винесла Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх матері ОСОБА_3 , через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку (державного акту чи сертифікату) (а.с. 10,11).

Згідно із копією рішення від 30.01.2003 року (а.с. 80-84), про виділення земельних ділянок працівникам соціальної сфери у користування для ведення особистих підсобних господарств, розглянувши заяву громадян, у відповідності з Указом президента України від 12.04.2000 року № 584 «Про забезпечення економічних інтересів і соціального захисту працівників соціальної сфери села та вирішення окремих питань, що виникли в процесі проведення земельної реформи» та керуючись ст. 56 Земельного кодексу України і п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська рада вирішила: 1. Надати в постійне користування земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства із земель запасу сільської ради в розмірі 1 гектар: п.п. 1.49. ОСОБА_3 , техпрацівнику Будинку культури, яка працювала в соціальній сфері 11 років, проживає в АДРЕСА_2 з сім`єю в складі 3 осіб 18 років, має в користуванні земельну ділянку площею 0,61 га.

З довідки Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області Старостинський округ № 2 від 05.11.2019 року (а.с.17) вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сертифікат на земельну ділянку (пай) не видавався.

Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Позивачами, з урахуванням зазначених норм, не надано до суду відповідних доказів, що підтверджують право користування ОСОБА_3 на земельну частку (пай), для ведення особистого підсобного господарства, площею 1,00 умовних кадастрових гектарів, в межах Іванівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, оскільки ОСОБА_3 , як спадкодавець, такого права за життя не набула.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 92, 116, 125, 126, 131 ЗК України, ст.ст. 328, 357, 1216, 1218, 1222, 1223, 1261, 1267, 1268 ЦК України, ст. 4, 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Старостинського округу №2 Узинської міської ради Білоцерківського району (місцезнаходження: 09145, Київська область, Білоцерківський район, с. Іванівка, вул. Центральна, 73), третя особа: Узинська міська рада Білоцерківського району Київської області ( м. Узин, вул. Незалежності,16/1), про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.09.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко