Справа № 303/1849/18
У Х В А Л А

Іменем України

08 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. І Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Арбітражного керуючого-ліквідатора Гутнікевича Любомира Миколайовича на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 травня 2018 року (у складі судді Монича В.О.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та комунального підприємства Мукачівське МБТІ та ЕО про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у квітні 2018 р.

Просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване 18 квітня 2007 р. Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки в частині визнання недійсним права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та частково скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,у частині скасування права спільної сумісної власності ОСОБА_2 .

На обґрунтування позовних вимог указала, що відповідач, тобто її брат, не може мати права власності в спірній квартирі, оскільки в цій квартирі він не проживає із 2005 р., участі в приватизації квартири не брав і не міг брати. За адресою спірної квартири він лише зареєстрований, а через брак вільного часу не може знятися із реєстрації.

Позивач доводить, що відповідач набув право власності на частку в спірному майні безпідставно.

Рішенням Мукачівського міськрайонноного суду від 31 травня 2018 р. позов ОСОБА_1 задоволено: визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване 18 квітня 2007 р. Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки в частині визнання недійсним права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та частково скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , у частині скасування права спільної сумісної власності ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 704,80 грн. у відшкодування судових витрат.

Арбітражний керуючий-ліквідатор ГутнікевичЛ.М. (особа, яка не брал а участі у справі) просить скасувати це рішення. Доводить про порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав, апелянт посилається на те, що оскаржуваним рішенням було вирішено питання щодо майнових прав, якими в силу прямої вказівки ст. 52 ЦК України ФОП ОСОБА_2 відповідає перед кредиторами у справі про банкрутство № 907/799/16.

Відтак, вказана справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства, а має бути віднесена до юрисдикції господарського суду.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи та нормам процесуального закону.

Апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити, із таких мотивів.

Як видно з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності /рішення № 271 МВк/28.11.2006/ видано 28.11.2006 р. ОСОБА_2 і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності володіли квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно з витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.03.2018 р. володіє на праві спільної часткової власності Ѕ квартириза адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13,14).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 19 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, передбаченими у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях.

19 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (за винятком окремих його положень) (далі Закон № 4212-VI), яким останній викладено в новій редакції.

У пункті 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

12 квітня 2018 р. Мукачівським міськрайонним судом було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.34).

Постановою Господарського суду Закарпатської області від 17 січня 2017 р. (справа № 907/799/16) визнано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута Арбітражного керуючого-ліквідатора ГутнікевичаЛ.М., строк виконання усіх грошових зобов`язань визнано таким, що настав із 17.01.2017 р., зобов`язано ліквідатора відкрити спеціальний банківський рахунок, на який зараховуються кошти, отримані від продажу майна банкрута, та здійснюються розрахунки з кредиторами банкрута (а.с.75-76).

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів передбачені Законом № 2343-XII.

Частиною четвертою статті 10 Закону № 2343-XII визначено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Указана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України; у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), яким визначено, що господарським судам підвідомчі справи у всіх майнових спорах з вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, зокрема у спорах про стягнення заробітної плати, та застосовується незалежно від суб`єктного складу сторін.

Окрім названих у статті 10 Закону № 2343-XII справ у спорах, пов`язаних із майновими вимогами до боржника, передбачено також спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов`язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев`ята статті 16 ГПК України). Такі майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, встановлених Законом № 2343-XII, у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ.

У ГПК України передбачено для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, підвідомчість усіх майнових спорів з вимогами до боржників у такій справі.

Отже, визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів констатує, що постановою Господарського суду Закарпатської області від 17 січня 2017 р. фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 було визнано банкрутом, а предметом спірних правовідносин є вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та часткове скасування державної реєстрації права власності на цю квартиру.

За наявності порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача цивільна справа за позовом до такого позивача не може бути порушена, а у випадку її порушення підлягає закриттю. Якщо при розгляді цивільної справи з`ясується, що стосовно відповідача у справі порушено провадження про його банкрутство господарським судом, провадження у цивільній справі підлягає закриттю за пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій), якому відповідає пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України у новій редакції, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 31 жовтня 2018 р. у цивільній справі № 564/1770/13.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів констатує, що суд першої інстанції розглянув указану справу з порушенням установлених процесуальним законом правил предметної підсудності, оскільки відповідачем у спірних правовідносинах є фізична-особа підприємець, проти якої порушено справу про банкрутство, через що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255, ст.ст.260, 261 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Арбітражного керуючого-ліквідатора Гутнікевича Любомира Миколайовича задовольнити частково.

2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 травня 2018 року скасувати.

3.Провадження у справі закрити.

4.Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

5.Повне судове рішення складено 20 жовтня 2020 р.

Судді: