Номер провадження: 22-ц/813/4850/20
Номер справи місцевого суду: 511/1725/19
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , представник заявника адвокат Попов Михайло Сергійович, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Біляївського районного відділу про встановлення факту проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2019 року представник заявника адвокат Попов М.С. звернувся до суду з заявою в інтересах заявника ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України.

Заява мотивована тим, що 01.06.1966 року заявник ОСОБА_1 народився у с. Енгельскенд Шамхорського району Азербайджанської Республіки, згодом переїхав на територію, яка на сьогоднішній день входить до складу України.

Після розпаду СРСР, заявник проживаючи на території України, а саме на території Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, не отримав паспорт громадянина України, мав лише паспорт громадянина СРСР.

01 травня 1994 року заявник одружився із ОСОБА_2 , яка є громадянкою України. Протягом шлюбу у них народилось 6 (шестеро) дітей. Приблизно у 2010 році ОСОБА_1 загубив паспорт громадянина СРСР.

06 березня 2019 року представник заявника звернувся до Посольства Азербайджанської Республіки в Україні з адвокатським запитом щодо видачі паспорта громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , однак довідкою від 19.06.2019р. від Консульського відділу Посольства заявнику було повідомлено, що він не має відношення до громадянства Азербайджанської Республіки.

21 жовтня 2019 року на адресу суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив про те, що заявником було порушено процедуру звернення до суду по справам щодо встановлення факту проживання на території України, а саме: заявник не звернувся до територіального підрозділу ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, а отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним, у зв`язку з чим просили суд залишити без розгляду вищевказану заяву про встановлення факту, оскільки мається спір про право. (а.с.71-75)

29 жовтня 2019 року представник заявника адвокат Попов М.С. направив на адресу суду відповідь на відзив, зазначив, що заявник в усній формі звертався до заінтересованої особи, заявником в правильній послідовності було виконано процедуру встановлення належності до громадянства України, висновок ГУ ДМС України в Одеській області про те, що встановлення факту проживання на території України є спробою заявника уникнути процедури прийняття до громадянства України є хибним, у зв`язку з чим у заявника відсутній спір про право, оскільки суд має встановити лише факт постійного проживання заявника на території України. (а.с.78-79)

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що:

1) ОСОБА_1 на початку 2019 року в усному порядку звернувся до начальника Біляївського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області щодо можливості встановлення належності до громадянства України та видачі паспорта громадянина України, проте ОСОБА_1 в усному порядку було повідомлено про неможливість прийняття до громадянства України;

2) в уточненій заяві ОСОБА_1 зазначив, що хочу встановити факт постійного проживання на території України з 1989 року по теперішній час, у тому числі станом на 24.08.1991р.;

3) 19.06.2019р. була отримана довідка №И-3А від Консульського відділу Посольства, де зазначено, що відповідно до п. 3.11 та п. 4.1 «Умов про визначення відношення особи до громадянства Азербайджанської Республіки», ОСОБА_1 не має відношення до громадянства Азербайджанської Республіки, а отже останній не має постійного місця проживання на території інших держав.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області зазначило, що судом першої інстанції повно з`ясовано обставини справи, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про становлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , виданого сільською радою Енгелскенд Шамхорського району 14.07.1966р., гр. ОСОБА_1 народився в Азербайджанській РСР с. Енгелскенд Шамхорського району. (переклад з азербайджанської мови на українську мову виконано в Департаменті перекладів при «Асоціації перекладачів та філологів» 05.09.2018 року. (а.с. 9-11)

У довідці, виданій в.о. голови Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області №112 від 13.02.2019 року вказано, що гр. Мирзаєв ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з 1989 року без реєстрації на території Виноградарської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.44)

В погосподарській книзі Виноградарської сільської ради на 1991, 1992, 1993, 1994, 1995 роки заначено, що в АДРЕСА_2 , особовий рахунок відкритий на ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 1966 р.н. разом з ОСОБА_5 проживають в селі без реєстрації з 1989 року. (а.с. 49)

Відповідно до погосподарської книги на 2016-2019 рр. встановлено, що в АДРЕСА_1 на реєстраційному обліку з 2016 року перебувають: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та без реєстрації проживає ОСОБА_1 , власником вказаного будинку є ОСОБА_5 (а.с. 45-47)

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_2 , місце реєстрації: Красносільська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, актовий запис №8, копія якого надана до заяви, 01.04.1994 року ОСОБА_7 ум огли уклав шлюб з ОСОБА_2 (а.с. 50)

Від шлюбу ОСОБА_8 єв ОСОБА_9 ум огли та ОСОБА_10 мають дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.51), ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.52), ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.53), ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.54), ОСОБА_15 (а.с.55), ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.56)

Певні види справ про встановлення факту, що має юридичне значення передбачені ч. 1 ст. 315 ЦПК України, проте наведений перелік не вичерпний, та ч. 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З заяви встановлено та в судовому засіданні заявником підтверджено, що до відділу ГУ ДМС України ОСОБА_1 з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України не звертався.

Мета заяви про встановлення факту, що має юридичне значення в цілому та, зокрема, факту постійного проживання на території України, є обов`язковою та має бути зазначена у заяві про встановлення факту та в рішенні суду, що випливає зі ст. 318, 319 ЦПК України.

Слід зазначити, що заява про встановлення факту постійного проживання на території України є необхідною для подальшого прийняття громадянства України, однак в заяві про встановлення факту, заявником не вирішується питання щодо встановлення факту постійного проживання на території України, а зазначено лише вимога про встановлення факту проживання на території України станом на 1989-1991 рр.

Як вбачається з роз`яснень, які містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», перелік фактів, які встановлюються судом не є вичерпним. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно пояснень заявника в судовому засіданні та змісту заяви, встановлення факту проживання на території України до 1991 року йому необхідне для набуття громадянства України.

Так, ст. 3 Закону України «Про громадянство України» визначено випадки належності до громадянства України, зокрема громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

При ознайомленні з матеріалами цивільної справи судом першої інстанції правильно встановлено, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України у період з 1989 року, у тому числі станом на 24.08.1991 рік.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_7 заявник ОСОБА_17 народився у с. Енгельскенд Шамхорського району Азербайджанської Республіки, згодом переїхав на території, яка на сьогоднішній день входить до складу України.

Коли саме заявник ОСОБА_1 приїхав на території України заявником не зазначено, в судовому засіданні останній пояснив, що приїхав у 1989 році до свого приятеля працювати на полях, підтвердження вищевказаного суду не надано.

Також з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 у 2010 році загубив паспорт громадянина СРСР. Слід зазначити, що копії вищевказаного паспорту суду не надано. Також слід звернути увагу, що в свідоцтві про народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_3 , виданого Красносільською сільською радою Комінтернівського району Одеської області від 03.02.1999 року, актовий запис №6 зазначено, що батько ОСОБА_7 є громадянином Азербайджана.

Також при ознайомленні із свідоцтвами про народження дітей встановлено, що всі народження були зареєстровані і вказані свідоцтва видані Красносільською сільською радою Комінтернівського району Одеської області, між тим заявник стверджує, що він проживає з дружиною постійно на території Виноградарської сільської ради Роздільнянського району.

У свідоцтвах про укладення шлюбу та народження дітей прізвище та ім`я чоловіка та батька вказано ОСОБА_18 ум огли, а згідно свідоцтва про народження заявника його прізвище та ім`я ОСОБА_17 ум Огли. В свідоцтві про народження ОСОБА_14 зазначено, що батьком є Мирзоєв ОСОБА_9 ум огли. (а.с. 54)

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» визначено, що постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Відомостей щодо того, що заявник ОСОБА_1 не має постійного місця проживання на території інших держав суду не надано, паспорт, який би підтверджував приналежність заявника до громадянства колишнього СРСР у заявника відсутній.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що знає заявника ОСОБА_1 , оскільки її мати працювала разом з його майбутньою дружиною ОСОБА_19 та ним на ринку в м. Одесі приблизно в 1989 році. Заявник з майбутньою дружиною мешкали на той час десь в м. Одесі, після чого її мати запропонувала заявнику проживати в будинку в с. Новодмитрівка Друга, який належав її дідусю, який вказаний власником домогосподарства в погосподарській книзі на 1991, 1992, 1993, 1994, 1995 рік, але вона з заявником ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 в будинку не мешкали. Потім її дідусь пропав безвісті, будинок перейшов до її бабусі, а потім і до неї в порядку спадкування. При ознайомлені з погосподарською книгою свідок ОСОБА_5 підтвердила, що і вона, і заявник ОСОБА_1 дійсно проживали в будинку в АДРЕСА_2 , без реєстрації, але коли власником будинку був її дідусь, а не ОСОБА_4 , а в якому це було році, не пам`ятає.

Вищевказані покази викликають сумнів в твердженні заявника про те, що він постійно проживає на території Виноградарської сільської ради з 1989 року і по теперішній час.

При ознайомленні в судовому засіданні у суді першої інстанції з копією погосподарської книги Виноградарської сільської ради на 1991, 1992, 1993, 1994, 1995 року в с. Ленінське 2 (на сьогоднішній день Новодмитрівка Друга) судом першої інстанції встановлено, що в книзі зроблено запис про те, що ОСОБА_1 1966 р.н. разом з ОСОБА_5 проживали в будинку по АДРЕСА_1 без реєстрації з 1989 року. Слід зазначити, що вказаний запис внесений у вищевказану погосподарську книгу не тією особою, яка вела всі інші записи в цій книзі, іншим почерком та чорнилами. Ким саме та коли внесений вказана запис у погосподарську книгу, не відомо.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

Судом першої інстанції була надана належна та вірна оцінка таким доказам та зроблено висновок про те, що дані докази самі по собі не є безспірними доказами на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пояснення свідка не є достатнім доказом для встановлення такого факту, окрім вказаного, свідок в судовому засіданні не підтвердив факт того, що заявник проживав на території України станом на 1989-1991 рік.

У заяві про встановлення факту, заявником не вирішується питання щодо встановлення факту постійного проживання на території України, а зазначено лише вимога про встановлення факту проживання на території України станом на 1989-1991 рр., між тим юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України, відповідно до Закону України «Про громадянство України».

Окрім того, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до компетентного органу із заявою про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави, що свідчить про недотримання процедури, визначеної Порядком. Відомостей того, що гр. ОСОБА_1 не є громадянином іншої держави суду першої інстанції не надано.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що заявником не надано достатніх та обґрунтованих доказів в підтвердження факту свого проживання на території України станом на 1989-1991 рр. у зв`язку із чим у задоволенні вимог заяви було вірно відмовлено.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Судова колегія зазначає, що посилання скаржника на те, що він звертався до територіальних органів Державної міграційної служби України і в усному порядку йому було відмовлено, є неспроможними, оскільки чинне національне законодавство України передбачає звернення в до вказаних органів з відповідною заявою.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо відсутності громадянства Азербайджанської Республіки не можуть бути прийняті колегією до уваги, оскільки довідка №И-3А від Консульського відділу Посольства відсутня у матеріалах справи.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року залишити без змін

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк