печерський районний суд міста києва
Справа № 754/8890/18-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_4.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживача, визнання недійсним договору-доручення, стягнення суми відшкодування, упущеної вигоди, 3 % річних, інфляційні збитки,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із вказаним позовом, у якому просив суд визнати договір-доручення № 349п-2018 від 24 січня 2018 року, укладений між сторонами, недійсним, стягнути з відповідача подвійну суму реальних збитків у розмірі 41 178, 00 грн, подвійну суму збитків - упущену вигоду (неодержаної заробітної плати) у розмірі 250 319, 04 грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 226, 25 грн та інфляційні збитки у розмірі 449, 11 грн /а. с. 1-6/.

В обґрунтування позову вказано, що 24 січня 2018 року ФОП ОСОБА_3 та позивачем укладено договір-доручення № 349п-2018, відповідно до якого відповідач взяла на себе обов`язок з пошуку роботодавця на території Республіки Чехії / Фінляндії / Німеччини / Франції / Естонії / Королівства Швеція / Норвегії / Бельгії / Нідерландів / Іспанії, який буде зацікавлений у працевлаштуванні позивача. За вказаним договором позивач оплатив послуги відповідача, згідно товарного чеку № 71п/1 від 24 січня 2018 року у розмірі 10 680, 00 грн (еквівалент 300 Євро) та згідно з товарним чеком № 71п/2 від 05 березня 2018 року суму у розмірі 9 900, 00 грн (еквівалент 300 Євро). Проте, як наголошує позивач, ФОП ОСОБА_3 послуги, згідно з договором не надала, грошові кошти отримала, чим завдала позивачеві матеріальної шкоди на загальну суму 20 580, 00 грн, акт наданих послуг не надавався і не підписувався сторонами за договором. Позивач наголошує, що відсутність у нього необхідної інформації для свідомого прийняття рішення (через не надання відповідачем позивачу інформації стосовно наявності ліцензії на працевлаштування, нерозміщення у приміщенні здійснення діяльності відповідачем інформації про характер майбутньої роботи, види професійної діяльності, за якими пропонується працевлаштування, умови праці та проживання у державі працевлаштування) напряму вплинуло на його економічну поведінку та призвело до укладення недійсного договору.

15 серпня 2018 року вказана справа надійшла до Печерського районного суду м. Києва з Деснянського районного суду м. Києва на підставі ухвали від 17 липня 2018 року. Для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2003 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою судді від 17 серпня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження /а. с. 45-46/.

У підготовчому судовому засіданні представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому позов не визнала, заперечувала проти його задоволення /а. с. 61-64/.

Ухвалою судді від 14 вересня 2018 року у справі закрито підготовче провадженні і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 95/.

12 грудня 2019 року представником позивача подано пояснення щодо доводів сторони відповідача, викладених у відзиві /а. с. 128-130/.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на викладені у відзиві доводи.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

24 січня 2018 року сторонами було укладено договір-доручення № 349п-2018, згідно з яким, замовник (позивач) доручає, а виконавець (відповідач) приймає на себе обов`язок з пошуку роботодавця на території Республіки Чехії / Фінляндії / Німеччини / Франції / Естонії / Королівства Швеція / Норвегії / Бельгії / Нідерландів / Іспанії, який буде зацікавлений у працевлаштуванні позивача за спеціальністю «працівник на виробництво / склади / заводи / сільське господарство / різноробочий строком на 6 місяців з оплатою праці на території Республіки Чехії у розмірі від 75 до 110 крон нетто за годину / на території Республіки Фінляндії / Німеччини / Франції / Естонії, Королівства Швеції / Норвегії / Бельгії / Нідерландів у розмірі від 5 до 10 Євро нетто за годину / на території Республіки Словаччини у розмірі від 2,8 до 4,5 Євро нетто за годину / на території Королівства Іспанії у розмірі від 4 до 5 Євро нетто за годину, працювати від 8 від 12 годин на день, 5-6 днів на тиждень /а. с. 19/.

Згідно з пунктом 2.2. позивач як замовник взяв на себе обов`язки оплатити послуги виконавця у розмірі й строки, зазначені у даному договорі, у пункті 4.1., а саме за виконання послуг замовник виплачує виконавцеві винагороду 500 Євро за пошук роботодавця на території Республіки Чехії / Фінляндії / Німеччини / Франції / Естонії / Королівства Швеція / Норвегії / Бельгії / Нідерландів / Іспанії у національній валюті - гривні, згідно з комерційним курсом на день оплати.

Позивачем 24 січня 2018 року сплачено за інформаційні послуги відповідачеві згідно з товарним чеком № 71п/1 суму 10 680, 00 грн і 05 березня 2018 року - згідно з товарним чеком № 71п/2 суму 9 900, 00 грн /а. с. 20/.

Як встановлено, окрім договору-доручення № 349п-2018, 24 січня 2018 року сторонами також було укладено договір інформаційних (консультативних) послуг по візі № 239-2018. У відповідності до пункту 1.1. вказаного договору, замовник (позивач) доручає, а виконавець (відповідач) зобов`язується надати замовнику інформаційно-консультаційні послуги та практичну допомогу щодо оформлення документів, необхідних для отримання робочої візи з метою в`їзду та перебування на території Республіки Польща, що включають у себе підготовку візової анкети, замовлення запрошення, оформлення медичного страхування реєстрацію для подачі документів, консультацію з питань оплати сервісного збору та проходження співбесіди в консульстві /а. с. 73/.

В обов`язки замовника, згідно з договором інформаційних (консультативних) послуг по візі № 239-2018 від 24 січня 2018 року, входить надати виконавцеві відомості, необхідні для послуг, оплатити послуги виконавця у порядку, визначеному цим договором.

Відповідач як виконавець, згідно з пунктами 3.1., 3.2. зобов`язався надати позивачеві послуги, передбачені даним договором, практичні матеріали щодо оформлення документів для візи (перелік документів та вимоги до їх оформлення).

Згідно з пунктами 4.1., 4.2. договору № 239-2018 від 24 січня 2018 року, за виконання послуг, зазначених у договорі, замовник виплачує виконавцеві винагороду 150 Євро у гривнях, згідно комерційного курсу на день оплати у готівковій або безготівковій формі. Оплата здійснюється у два етапи: по 50 % у день укладення цього договору та у триденний строк з моменту повідомлення замовника про наявність запрошення на ім`я замовника, але не пізніше ніж за один день до подачі на візу.

Після здійснення повної оплати за договором № 239-2018 від 24 січня 2018 року, виконавець передає замовнику оригінальний примірник запрошення. Надалі за договором послуги оформляються Актом приймання-передачі наданих послуг, як передбачено пунктом 4.3 договору.

У відповідності до пункту 1 акту прийому-передачі наданих послуг № 131 до договору інформаційних (консультаційних) послуг по візі № 349 п-2018, виконавець (відповідач) виконав, а замовник (позивач) прийняв у повному обсязі послуги, передбачені договором, а саме: підготовку візової анкети, замовлення запрошення, оформлення медичного страхування, реєстрацію для подачі документів, консультація з питань оплати сервісного збору та проходження співбесіди у консульстві /а. с. 74/.

Згідно з пунктом 3 Акту, сторони погодилися, що всі договірні умови є врахованими, послуга визнається виконаною, сторони претензій одна до одної не мають.

Як вбачається з копії паспорту позивача для виїзду за кордон, 26 березня 2018 року йому надано візу на в`їзд до Республіки Польща на 180 днів, строком до 25 січня 2019 року /а. с. 75/.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частині шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша). У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга).

Статтею 610 Цивільного кодексу України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що сторонами укладений договір-доручення № 349п-2018 від 24 січня 2018 року, предметом якого є пошук відповідачем роботодавця на території Республіки Чехії / Фінляндії / Німеччини / Франції / Естонії / Королівства Швеція / Норвегії / Бельгії / Нідерландів / Іспанії, котрий буде зацікавлений у працевлаштуванні позивача. Умови оспорюваного договору позивачем були виконані, шляхом сплати грошових коштів у формі внесення коштів у два етапи у розмірі та строки, передбачені умовами вказаного договору, що сторона відповідача не заперечує.

Водночас суд приходить до висновку, що і відповідач взяті на себе за договором-дорученням зобов`язання також виконала, оскільки протилежного стороною позивача не доказано.

Посилання сторони позивача на те, що відповідач не має повноважень на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном у країнах, зазначених в оспорюваному договорі-дорученні, суд оцінює критично, оскільки предметом договору є пошук роботодавця, а послуги посередництва надаються клієнту після укладення з ним договору про надання таких послуг. Сторони не вказували і судом не встановлено, що договір про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном ними укладався.

Також, суд враховує, що сторонами було укладено 24 січня 2018 року договір № 239-2018 надання інформаційних (консультативних) послуг по візі, яким було конкретно визначено країну, де позивач мав намір отримати робочу візу - Республіка Польща. Такі послуги за вказаним договором включали у себе підготовку візової анкети, замовлення запрошення, оформлення медичного страхування реєстрацію для подачі документів, консультацію з питань оплати сервісного збору та проходження співбесіди у консульстві, а договір-доручення передбачав лише пошук роботодавця на території Республіки Чехії / Фінляндії / Німеччини / Франції / Естонії / Королівства Швеція / Норвегії / Бельгії / Нідерландів / Іспанії, який буде зацікавлений у працевлаштуванні позивача, що слід розмежовувати від поняття забезпечення працевлаштування.

Аналізуючи умови спірного договору, суд не вбачає підстав вважати викладені у ньому умови двозначними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено його мету, права та обов`язки сторін у справі.

Положення договору не містять зобов`язань чи обіцянок ФОП ОСОБА_3 про те, що позивач буде працевлаштований за кордоном.

Так, суд зауважує, що помилковим є ототожнювання понять забезпечення працевлаштування за кордоном і пошук роботодавця, який буде зацікавлений у працевлаштуванні позивача. Зазначеного висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 320/2692/16-ц.

Окрім того, позивач повинен доказати суду наявність умислу в діях відповідача та істотність обставин, у відношенні яких його ввели в оману, а також сам факт обману. Обман у частині мотивів договору не має істотного значення (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9).

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 923/2075/15, від 09 грудня 2014 року у справі № 5023/4983/12).

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановив, що позивачем залишилося не доказаним факт невиконання відповідачем оспорюваного договору, тому приходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору-доручення № 349п-2018 від 24 січня 2018 року недійсним.

Оскільки основна вимога позову про визнання недійсним договору-доручення судом залишається без задоволення, похідні вимоги про стягнення подвійної суми реальних збитків, подвійної суми упущеної вигоди (неодержаної заробітної плати), 3 % річних від простроченої суми та інфляційних збитків у розмірі, також судом відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними у залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 22, 24, 41, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-16, 22, 203, 215, 230, 525, 526, 610, 611, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживача»,

ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 289, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживача, визнання недійсним договору-доручення, стягнення суми відшкодування, упущеної вигоди, 3 % річних, інфляційні збитки, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2020 року.

Суддя І. В. Литвинова