Справа № 716/1083/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.10.2020 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді - Стрільця Я.С.,
з участю секретаря судових засідань - Вікторівської Д.Я.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
представника третьої особи - Пендюра В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, а також встановлення піклування, -
Позивач ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та встановлення піклування над неповнолітньою дитиною.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої подано позов. Відомості про батька неповнолітньої ОСОБА_4 у її актовому записі про народження записані за вказівкою матері, на підставі ст. 135 СК України. Одразу після народження дитини відповідачка разом із сином проживала у будинку своєї матері ОСОБА_1 , позивачки по справі, за адресою: АДРЕСА_1 . Остання ж, в свою чергу, після народження внука виїхала за кордон до країни Італії на заробітки, щоб матеріально допомагати своїй родині, в тому числі і ОСОБА_3 . За час перебування за кордоном зі слів старшої доньки їй стало відомо, що відповідачка ухилялася від належного виховання своєї дитини та зрештою у 2016 році залишила малолітнього сина ОСОБА_4 на виховання старшої сестри ОСОБА_5 , а сама поїхала за кордон на заробітки. У зв`язку із цим у серпні 2017 року позивачка повернулася з Італії додому, щоб займатися вихованням онука. Таким чином, малолітній ОСОБА_4 , починаючи з 2017 року проживає з бабусею ОСОБА_1 та всеціло знаходиться на її утриманні та вихованні, оскільки його матір ОСОБА_3 злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
З вказаних підстав позивач просить позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнувши з неї аліменти на утримання сина в розмірі ј частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання такої заяви і до досягнення дитиною повноліття, а також встановити піклування над малолітньою дитиною ОСОБА_4 , призначивши його піклувальником - ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 та її представниця ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, обґрунтували вищенаведеним та просили задовольнити.
Представник третьої особи - Пендюр В.М. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, надав висновок органу опіки та піклування Заставнівської райдержадміністрації про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, який також підтримав.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення за місцем реєстрації судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, однак до суду повернувся конверт з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.
З відповіді на запит у Веренчанську сільську раду Заставнівського району Чернівецької області стосовно місця реєстрації відповідачки (а.с.22а) вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_1 .
Згідно п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встновленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене, справу зі згоди сторони позивача розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.01.2006 (а.с.10). У відомостях про батька у вказаному свідоцтві, за вказівкою матері, на підставі ст. 135 СК України, записаний ОСОБА_7 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 СК України (а.с.11).
Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов проживання ОСОБА_1 від 13.07.2020 (а.с.15) та довідки Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 14.11.2019 (а.с.16) малолітній ОСОБА_4 на даний час проживає разом зі своєю бабусею ОСОБА_1 у належному їй житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок обладнаний усіма необхідними меблями та предметами побуту.
В характеристиці учня 8-Б класу Веренчанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів імені І.Вільде, зазначено що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в сім`ї бабусі, яка опікується онуком. Мати ОСОБА_3 з сином не проживає та вихованням дитини не цікавиться. Починаючи з 2016 року вона перебуває за кордоном в Італії, а дитина перебуває на вихованні у бабусі ОСОБА_1 . У свідоцтві про народження дитини у графі «батько» записаний його дідусь ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20).
Згідно висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини від 02.03.2020 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є здоровим (а.с.20 зворот).
З висновку Заставнівської РДА, як органу опіки та піклування, щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доцільності призначення піклувальником дитини його бабусю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за № 01-39/21-1357 від 14.09.2020 вбачається, що з моменту народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його матір ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживала разом із ним в будинку своєї матері ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 . Проте, починаючи з 2016 року вона залишила дитину на свою сестру ОСОБА_5 , а сама виїхала за кордон з метою працевлаштування. Згодом в 2017 році малолітній ОСОБА_4 перейшов проживати до своєї бабусі ОСОБА_1 і з того часу вона повністю займається його вихованням та утриманням. ОСОБА_3 , в свою чергу, з сином не проживає, його життям, здоров`ям та навчанням не цікавиться, не забезпечує необхідного харчування, утримання, матеріальної допомоги не надає. При проведенні бесіди з дитиною з`ясовано, що хлопчик знає свою матір, але на протязі останніх 4 років він її не бачив. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування Заставнівської РДА вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6. (а.с.30-31).
Окрім того, у судовому засіданні в якості свідків були допитані також ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , які підтвердили, що матір ОСОБА_3 жодним чином не цікавиться сином ОСОБА_4 , дитина всеціло перебуває на утриманні та під опікою ОСОБА_1 .
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов' язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.
Відтак з аналізу зазначених норм закону та з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що відповідачка дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, нехтує ними і не піклується про фізичний і духовний розвиток ОСОБА_4 , не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан його здоров`я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , що повністю відповідає інтересам та бажанню дитини.
Суд звертає увагу відповідачки на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України).
З урахуванням наведеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідачка ОСОБА_3 заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надала, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно малолітньої дитини.
Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.
Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.
У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
Беручи до уваги, що згідно ч. ч. 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку щодо утримання доньки, суд вирішує питання про стягнення з відповідачки аліментів на утримання її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 зарбітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 13.07.2020, до повноліття дитини.
З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини.
Одночасно, із висновку Заставнівської РДА за № 01-39/21-1357 від 14.09.2020 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , може виконувати обов`язки опікуна над малолітньою дитиною та орган опіки та піклування Заставнівської РДА вважає за можливе призначити її опікуном над дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що буде відповідати інтересам дитини, оскільки вона є пенсіонеркою за віком та отримує пенсію, має постійне місце проживання - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, вона обізнана щодо стану здоров`я дитини, ознайомлена з правовими наслідками встановлення опіки та має бажання виховувати онука ОСОБА_4 .
Згідно ст.ст. 55, 59 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.
Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування.
Беручи до уваги те, що малолітній ОСОБА_4 позбавлений батьківського піклування, ОСОБА_1 здійснює належний догляд за ним, забезпечує належні умови для проживання свого онука, за станом здоров`я може виконувати обов`язки опікуна, суд вважає за можливе встановити опіку над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначивши його опікуном ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, ст.ст. 8, 12, 14, 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 150, 155, 157, 164, 165, 180-184 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції «Про права дитини», керуючись ст.ст. 7, 10, 12, 13, 82, 223, 235, 247, 259, 263 - 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, а також встановлення піклування задовольнити повністю.
Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 жительки с. Веренчанка, Заставнівського району Чернівецької області, аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 однієї чверті частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання такої заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Встановити піклування над неповнолітньою дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначивши його піклувальником бабусю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уроженку та жительку с.Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Дата складення повного тексту рішення суду 19.10.2020

Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ