Справа № 137/1620/19
Провадження № 22-ц/801/1263/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 рокуСправа № 137/1620/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Войтка Ю.Б., Панасюка О.С.

при секретарі Богацькій О.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дашковецька сільська рада Літинського району Вінницької області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області про припинення права власності на житловий будинок у зв`язку з його знищенням та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, -

В с т а н о в и в:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дашковецької сільської ради про припинення права власності на житловий будинок літ. «А» ,який за життя належав її матері - ОСОБА_2 у зв`язку з його знищенням та про визнання за позивачкою права власності на житловий будинок літ. «Г» з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом. Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Дашківцях Літинського району померла її мати - ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина ,яку вона ,як єдиний спадкоємець, прийняла. Зокрема ,отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.01.2016 року на належну матері земельну ділянку, площею 1,6817 га на території Дашковецької сільської ради ,надану для товарного сільськогосподарського виробництва. Вказала, що до кола спадкового майна мав би бути включений і житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , проте у отриманні свідоцтва про право на спадщину на нього державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори відмовлено , оскільки в технічному паспорті на вказаний садибний житловий будинок від 16.09.2015 року, зазначено про знищення житлового будинку літ. «А» та побудову житлового будинку літ. «Г», на який відсутні правовстановлюючі документи.

З врахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд припинити право власності на житловий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконкомом Дашковецької сільської ради 18.05.1990 року на підставі рішення виконкому Літинської районної ради №96 від 16.06.1988 року , в зв`язку зі знищенням майна та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, позначений на плані літерою «Г», що розташовані по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 .

Рішенням Літинського районного суду від 30.04.2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права ,просила вказане рішення скасувати, а позов задовольнити. Зазначила, що суд першої інстанції невірно оцінив докази щодо року закінчення будівництва будинку і не врахував , що технічний паспорт є документом, що засвідчує не лише закінчення будівництва будинку «Г» в 1991 році ,тобто до прийняття Положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року , за яким набуття права власності на збудовані приватні житлові будинки потребувало обов`язкового введення їх в експлуатацію, а й відповідність їх вимогам законодавства, будівельним нормам, державним стандартам і правилам.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду 1 вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції . Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги , заявлених позовних вимог та підстав позову ,суд апеляційної інстанції вважає що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального 1з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення цим вимогам відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , якій на підставі свідоцтва про право власності від 18.05.1990 року належав цілий житловий будинок з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 під літ. «А», що на даний час є зруйнованим ,а на його місці побудований будинок,1991 року побудови під літерою «Г», який не є самочинно збудованим, але на який відсутні правовстановлюючі документи. Листом Літинської Державної нотаріальної контори за № 108/02-14 від 03.02.2016 року ОСОБА_1 , як спадкоємиці покійної, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок по АДРЕСА_1 під літерою «Г» у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Також суд встановив, що з довідки Дашковецької сільської ради від 11.10.2019 рроку вбачається,що у користуванні ОСОБА_2 перебували земельні ділянки: 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку і 0,30 га- для ведення особистого селянського господарства. Згідно довідки вказаної сільської ради №1665 від 11.10.2019 року ОСОБА_2 була власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що крім даних ,внесених у технічний паспорт зі слів позивача про 1991 рік спорудження будинку літ «Г», належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту ,як і побудови будинку під літерою «Г» спадкодавцем ОСОБА_2 , а також належності спадкодавцю ОСОБА_2 на праві власності земельної ділянки під будинком, котрий є предметом розгляду,немає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачка є дочкою спадкодавиці ОСОБА_2 , проживала по місцю проживання із нею на час смерті останньої ,а тому є її спадкоємицею, що прийняла спадщину.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто ,до складу спадщини входять як права на майно ,що належали спадкодавиці на час смерті ,так і інші її права та обов`язки ,зокрема, право на припинення власності на знищений будинок «А», право власності на який належало спадкодавиці згідно свідоцтва про право власності від 18.05.1990 року (виданого на підставі рішеннявиконкому Літинської районної ради від 16.06.1988 р) і оформлення прав на побудований будинок «Г», оскільки правовстановлюючі документи на нього відсутні.

Таким чином, для успадкування побудованого на місці зруйнованого будинку «А» будинку «Г», позивачці необхідно довести суду ,що у спадкодавиці станом на час відкриття спадщини існувало право власності саме на будинок «Г» , як на нерухоме майно.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Як вбачається з технічного паспорту , будівництво за даною адресою житлового будинку «Г» відбулось у 1991 році.

Відтак, відповідно до даних правовідносин не підлягають застосуванню абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК про те, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації ,а також ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

А підлягає застосуванню ч. 4 ст. 3 вказаного Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ,яка передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року , передбачено ,що не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, на момент закінчення будівництва будинку «Г» в 1991 році діяло законодавство , що не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав і самих будинків.

Разом із тим, правовідносини з виникнення на момент закінчення будівництва будинків права власності у самих спадкодавців регулювалися положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до п.27 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (від 31.01.1966 року) в разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається.

Однак ,як вбачається , позивачкою не надано доказів того, що нерухоме майно, яке не потребувало в 1991 році реєстрації у вигляді будинку «Г» , було створене та оформлене в передбаченому законодавством порядку ,як і не надано офіційної постанови про відмову нотаріуса позивачці у вчиненні нотаріальної дії по оформленню спадкових прав.

З матеріалів справи також не вбачається належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів того, що будинок «Г» перебував у власності останньої чи був нею створений в передбаченому законодавством порядку ,що виключає визнання права власності за позивачкою в порядку спадкування, оскільки у справі відсутні виписка із погосподарської книги (довідка виконавчого комітету сільської Ради на підставі записів у погосподарських книгах про те, що саме будинок «Г» станом на час завершення будівництва належав спадкодавцю (був побудований нею); дозвіл виконкому місцевої Ради депутатів трудящих на будівництво нового будинку взамін старого , висновок про технічний стан будівлі;,а також рішення сільської ради та договір про надання земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва будинку .

Крім того, зважаючи на те, що суд є органом вирішення спору ,а позивач успадкувавши права і обов`язки щодо будинку, які належали її матері , не надала суду доказів звернення її, як спадкоємиці, до органів місцевої ради та відмову їй в погашенні документів на будинок «А» і оформленні права власності на побудований матір`ю будинок «Г» за нею, підстави вважати що існує спір та задовольняти позовні вимоги ,відсутні .

За таких обставин доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду щодо обов`язку забудовника для правомірного будівництва та набуття права власності отримати певну кількість дозволів та виготовити ряд документів, не заслуговують на увагу.

З врахуванням викладеного , доводи скарги щодо неврахування судом в якості доказу закінчення будівництва будинку в 1991 році даних технічного паспорту , хоча і заслуговують на увагу, проте правильних висновків суду не спростовують .

Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: С. Г. Копаничук

Судді: Ю. Б. Войтко

О. С. Панасюк