Справа № 483/2088/19 Головуючий у 1-й інстанції Казанлі Л.І.
Провадження № 22ц/812/1720/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(надалі - АТ КБ «ПриватБанк»)

на заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Казанлі Л.І. в м. Очаків Миколаївської області о 9 годині 30 хвилині зі складанням його повного тексту по справі

за позовом

АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 27 522 грн. 17 коп. заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 в порушення умов укладеної з нею Генеральної угоди від 20 грудня 2014 року про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт з використанням кредитки «Універсальна», у встановлені строки, а саме з 20 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року не погашала суму строкового кредиту в розмірі 9 492 грн. 71 коп., який складається із заборгованості, що виникла за кредитною лінією, та зі сплатою процентів під 1,5% на місяць, і тому банк має право вимагати їх повернення з урахуванням пені.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.

Заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 8 121 грн. 59 коп. заборгованості за кредитним договором та 566 грн. 87 коп. судового збору.

В задоволенні іншої частини вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав заявлені позивачем вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, а також пені безпідставними, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді істотні умови договору, передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг, оскільки вони особисто позичальником не підписані.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування обставин справи, просив його скасувати в цієї частині, та ухвалити в цій частині нове, про їх задоволення в повному обсязі.

В частині задоволених вимог рішення суду ним не оскаржено.

На думку представника позивача, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у змісті Генеральної угоди, яка підписана особисто відповідачем, визначено розмір процентів за користування наданим кредитом, та штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також сплату пені за розмірами, встановленими в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Крім того, за умови заборони видачі безпроцентних кредитів у відповідності до статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також заважаючи на двосторонність та оплатність такої угоди, судом не враховано, що банк має право на отримання процентів за користування кредитними коштами, які обумовлені договором, або на рівні облікової ставки Національного банку України.

За такого вважав повністю доведеним укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем з погодженням його умов щодо стягнення процентів, за користування кредитом, та пенею.

Посилання суду на правовий висновок ВП ВС від 3 липня 2019 року, вважав безпідставним, так як цей висновок стосується інших правовідносин. Натомість посилався на іншу судову практику.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 28 вересня 2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2008 року відповідачем ОСОБА_1 підписана заява про приєднання до надання «ПриватБанк» банківських послуг з використанням кредитної картки «Універсальна», а 20 грудня 2014 року - Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості за попередньою кредитною угодою і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток, суму якої сторони визначили в розмірі 9 492 грн. 71 коп. шляхом зменшення загальної суми заборгованості, яка виникла, з встановленням кредитної лінії на платіжну картку, під 18 % річних на строк 36 місяців, а саме з 20 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року, і яку відповідачка зобов`язалася погашати в розмірі 344 грн. 40 коп. щомісячно в строк з 1 по 25 число кожного місяця (а.с.5,6).

Пунктом 2.2. Генеральної угоди сторони обумовили обов`язок позичальника сплатити банку штраф в розмірі 1 107 грн. 97 коп. у разі порушення строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах надання продукту кредитних карт більше ніж на 31 день.

Підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання послуг продукту кредитних карт позичальник ОСОБА_2 погодилася, з тим, що даний договір вважається укладеним за умови його підписання обома сторонами.

Позичальник своїм підписом засвідчила факт та згоду з умовами цього договору, підтвердила свої права та обов`язки за цим договором і погодився з ними, а також підтвердила свою здатність виконувати умови даного договору.

Одночасно, підписавши Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, позичальником не узгоджено з банком таку складову договору про надання банківських послуг як розмір пені та умови її нарахування і сплати, так як «Умови та Правила надання продукту кредитних карт» нею не підписані (а.с.7-30).

Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За випискою з особового рахунку та довідкою банку позичальнику ОСОБА_2 було надано кредитні кошти у розмірі кредитного ліміту, який встановлено на 20 грудня 2014 року в сумі 9 429 грн. 71коп., з кінцевим терміном їх погашення до 31 грудня 2017 року, та строком їх повернення у відповідності до строку дії платіжної картки червня 2018 року (а.с.83-87).

Однак, починаючи з квітня 2015 року позичальник ОСОБА_2 свої обов`язки по погашенню кредиту та процентів виконувати неналежним чином перестала, що призвело до порушення строків внесення платежів, передбачених Генеральною угодою.

Зважаючи на такі обставини, банком станом на 7 листопада 2019 року, на дату після закінчення строку дії договору (платіжної картки), розрахована заборгованість відповідача, не тільки з урахуванням процентів та штрафу, а також з пенею, яка на вимогу позивача склала загальну суму боргу в розмірі 27 522 грн. 17 коп., в тому числі: 8 121 грн. 59 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 5 546 грн. 65 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом (на прострочену заборгованість), 13 853 грн. 93 коп. заборгованість за пенею.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться .

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 2.1. Генеральної угоди визначено строк погашення заборгованості за договором - 31 грудня 2017 року ( а.с.6).

Строк дії кредитної картки визначено до червня 2018 року (а.с. 84).

За положеннями Умов та правил користування платіжною карткою картка діє в межах визначеного нею строку.

Отже, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, які згідно з частиною 4 статті 263 і статтею 403 ЦПК України підлягають обов`язковому застосуванню судами у подібних правовідносинах.

Також у відповідності до положень статей 1048, 1054 ЦК, після спливу визначеного договором строку кредитування (строку дії платіжної картки) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, та інші складові за умовами кредиту припиняються. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року під час розгляду справи № 444/9519/12.

За такого, встановивши вищенаведені обставини, суд першої інстанції, хоча і дійшов вірного висновку про правовідносини, що виникли між сторонами та необхідності стягнення заборгованості за тілом кредиту, однак помилково не стягнув з позичальника на користь банку проценти за користування кредитними коштами за період до закінчення строку кредитування червня 2018 року, у розмірі обумовленому в Генеральній угоді .

Так, за пунктом 2.1. Генеральної угоди позичальник взяв на себе обов`язок погашати кредитну заборгованість з 1 по 25 число кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 344 грн. 40 коп., яка включає в себе основну заборгованість, а також проценти за користування кредитом.

Тому суд помилково не стягнув проценти за користування кредитом, загальний розмір яких на дату закінчення строку дії платіжної картки складає 1 237 грн. 49 коп., яка в розрахунку наданому банком до позову була штучно збільшена позивачем за рахунок включення до загальної суми процентів на залишок простроченої заборгованості додатково за ставкою 36% річних, стягнення яких не передбачено умовами Генеральної угоди.

Разом з тим, судом вірно відмовлено у стягненні заборгованості за пенею, оскільки Умови та правила надання банківських послуг (а.с.7-30), які надані на підтвердження їх нарахування, не узгоджені з позичальником, та не увійшли у складові визначення за Генеральною угодою, яка ним підписана, в тому числі у пункті 2.8 не зазначено про розмір, умови та порядок нарахування пені.

На підставі викладеного та у відповідності до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасувати рішення суду в частині відмови у стягнення заборгованості за процентами, та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути на користь банку з ОСОБА_2 1 237 грн. 49 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом. В частині відмови у стягненні пені залишити без змін, оскільки підстав для його скасування в цій частині не вбачається.

Рішення суду в частині стягнення тіла кредиту не переглядається, так як не оскаржено позивачем.

Відповідно до змісту статті 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує до стягнення з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Тому, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині процентів, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, і на користь банку з відповідача слід стягнути судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції в сумі 653 грн. 24 коп., а також за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 183 грн. 80 коп. судових витрат, понесених банком.

Інші доводи апеляційної скарги в частині судового рішення, яке залишено колегією суддів без змін, зводяться до переоцінки доказів, та на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити у цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 237 грн. 49 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом.

Заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 653грн. 24 коп. судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відмови у стягненні пені залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 183 грн. 80 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова