КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/7683/20

24 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року, постановлену під головуванням судді Цуранова А.Ю., про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Головного управління Національної поліції у м.Києві, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями, бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування,-

в с т а н о в и в:

06 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Держави Україна, в особі Головного управління Національної поліції у м.Києві, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями, бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Головного управління Національної поліції у м.Києві, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями, бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 26 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року є незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права та порушує його право на судовий захист.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями, бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, не підлягає розгляду судом в порядку цивільного судочинства, пославшись при цьому на ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та на постанови Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6-2089цс15 та від 22.06.2017 року у справі № 6-501цс17.

Вказує, що статтею 12 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» врегульовано досудовий порядок визначення розміру шкоди, лише у випадках: відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які особа втратила внаслідок незаконних дій (п.1 ст.3 вказаного Закону); повернення штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, судових витрат та інших витрат, сплачених громадянином (п.3 ст.3 Закону); відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги (п.4 ст.3 Закону).

При цьому, основними його позовними вимогами є вимоги про відшкодування вартості майна, вилученого у нього органом досудового розслідування, не повернутого йому на підставі рішення суду і незаконно переданого сторонній особі та моральної шкоди, завданої незаконним позбавленням його права власності на автомобіль і подальшою передачею його сторонній особі.

Тобто, право на відшкодування шкоди він обґрунтовував, зокрема, п. п. 2, 5 ст. 3Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не п.п.1,3,4 вказаного Закону, а тому положення ст. 12 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягають застосуванню до його вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Вказав, що звертаючись до суду з позовом, він зазначив, що ним вичерпано всі позасудові способи повернення належного йому автомобіля. На його численні звернення ні начальник Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, ні начальник СУ ГУНП у м. Києві, ні начальник ГУНП у м. Києві не відповідають і не вчиняють дій, направлених на забезпечення виконання рішень суду і повернення тимчасово вилученого майна законному власнику. За таких обставин, звернення до органу досудового розслідування для визначення розміру заподіяної шкоди не лише не передбачено Законом, а й взагалі не є ефективним способом захисту його порушених прав та інтересів.

Крім того, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-2089цс15 та від 22.06.2017 у справі №6- 501цс17, на які посилався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ці правовідносини не є тотожними. Справа № 6-2089цс15 стосувалась відшкодування шкоди (частини заробітку), завданої незаконним відстороненням особи від роботи (посади), а справа № 6-501цс17 - відшкодування моральної шкоди, завданої тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невнесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тривалим слідством. У даній справі він просить відшкодувати шкоду, завдану йому незаконними діями, бездіяльністю органу досудового розслідування, як власнику майна, яке було вилучене у нього і передане сторонній особі. Тобто, підстави звернення до суду у даній справі не є тотожними підставам звернення до суду у справах №6- 2089цс15, № 6-501цс17.

Зазначає, що судом не було взято до уваги правові висновки Верховного Суду про те, що особа має право безпосереднього звернення до суду за захистом своїх прав, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 та від 29 травня 2019 року у справі №522/1021/16-ц.

Також, відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 263/9955/17, позовні вимоги про відшкодування шкоди, заявлені до суду, мають бути розглянуті по суті.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції обмежує його право на доступ до правосуддя та суперечить сталій практиці Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої розгляд справ даної категорії повинен здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Капустін Віталій Володимирович підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її в повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві та представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Голосіївського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження №00985 від 29.10.2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України. Вказане кримінальне провадження порушено за заявою ОСОБА_2 від 29.10.2018 року, відповідно до якої, 18.08.2018 року ОСОБА_3 взяв у нього в користування автомобіль марки «Хонда» моделі «СРВ», реєстраційний номер НОМЕР_1 та по теперішній час автомобіль не повертає, наразі автомобіль перереєстровано на нового власника.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2018 року задоволено клопотання слідчого СВ Голосіївського УПГУ Національної поліції в м. Києві Кузьменка В.А., погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №1 Кошовим І.О., в межах кримінального провадження № 0009985 від 29.10.2018 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України про накладення арешту. Накладено арешт на майно, а саме: на транспортний засіб марки «Хонда» моделі «СР-В» реєстраційний номер НОМЕР_2 , заборонено ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися зазначеним автомобілем; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ; ключ від транспортного засобу марки «Хонда» моделі «СР-В», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно протоколу огляду місця події від 26.12.2019 року вказаний транспортний засіб, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу вилучено у ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.03.2020 року ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2018 року скасовано. Постановлено нову ухвалу, якою задоволено частково клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУ Національної поліції в м. Києві Кузьменка В.А., погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 1 Кошовим І.О., в межах кримінального провадження № 0009985 від 29.10.2018 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України про накладення арешту та накладено арешт на майно, а саме: транспортний засіб марки «Хонда» моделі «СР-В» реєстраційний номер НОМЕР_2 , заборонено ОСОБА_1 розпоряджатися зазначеним автомобілем; свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ; ключем від транспортного засобу марки «Хонда» моделі «СР-В» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві, яка полягала у неповерненні вилученого майна у кримінальному провадженні №0009985 від 29.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України задоволено. Зобов`язано уповноваженого слідчого СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві у межах кримінального провадження №0009985 від 29.10.2018 року повернути ОСОБА_1 у користування автомобіль Хонда» моделі «СР-В», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ; ключ від транспортного засобу марки «Хонда» моделі «СР-В» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що вилучене у нього майно - автомобіль Хонда» моделі «СР-В», реєстраційний номер НОМЕР_2 йому не повернуте, на його численні звернення ні начальник Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, ні начальник СУ ГУНП у м. Києві, ні начальник ГУНП у м. Києві не відповідають і не вчиняють дій, направлених на забезпечення виконання рішень суду і повернення тимчасово вилученого майна законному власнику. Разом з тим, у відповідь на адвокатський запит, т.в.о. начальника СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Д.Шевченко листом від 04.05.2020 року повідомив, що вилучений автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу 17.03.2020 року визнано речовими доказами та передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_2 . Викладене свідчить про безпідставну та незаконну передачу слідчим та керівником СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві належного йому транспортного засобу сторонній особі, тобто, про позбавлення його права власності на автомобіль. Вказана бездіяльність посадових осіб відповідача призвела до завдання йому матеріальної та моральної шкоди. З огляду на викладене, просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, через Державну казначейську службу України, на його користь 321 980,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 321 980,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями, бездіяльністю Головного управління Національної поліції у м. Києві та 28 700,00 грн. витрат на оплату правничої допомоги.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Головного управління Національної поліції у м.Києві, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями, бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, суд першої інстанції послався на те, що згідно вимог ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди, громадянин, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм закону, громадянин повинен звернутися саме до того органу, внаслідок дій якого йому була спричинена шкода, а одразу до суду - лише у випадку, якщо зазначений суд виніс ухвалу про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що чинним законодавством визначено спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянином унаслідок незаконних дій віднесено до повноважень конкретно визначених органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який виніс виправдувальний вирок чи закрив справу, а не судом в порядку цивільного судочинства та зазначив, що вказаний правовий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-2089цс15 та № 6-501цс17 від 22.06.2017 року. З урахуванням наведених вище висновків, суд першої інстанції вважав, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України , відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: 1) у випадку незаконного засудження, 2) незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, 3) незаконного застосування запобіжного заходу, 4) незаконного затримання, 5) незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У ч. 1 ст. 2 вказаного Закону визначено, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Відповідно до ст. 3 цього Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Згідно ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Висновок суду першої інстанції про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як громадянин повинен звернутися із заявою про відшкодування шкоди саме до того органу, внаслідок дій якого вказана шкода була йому спричинена, а одразу до суду - лише у випадку, якщо зазначений суд виніс ухвалу про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. При цьому, судом першої інстанції не було враховано, що такий порядок відшкодування шкоди встановлений для випадків вказаних в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто у випадках: відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; повернення штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, судових витрат та інших витрат, сплачених громадянином; відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

При цьому судом не звернуто уваги на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються відшкодування завданої йому майнової шкоди в розмірі вартості майна (автомобіля), вилученого у нього органом досудового розслідування в межах кримінального провадження №00985 від 29.10.2018 року на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2018 року та відшкодування моральної шкоди, завданої не поверненням позивачу вказаного транспортного засобу. Тобто, предметом спору є відшкодування шкоди, вказаної в п. п. 2, 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не в п.п.1,3,4 ст.3 вказаного закону.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність посилань суду першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-2089цс15 та від 22.06.2017 у справі №6- 501цс17, оскільки підстави звернення до суду у даній справі не тотожні підставам у справах №6- 2089цс15, № 6-501цс17. При цьому справа № 6-2089цс15 стосувалась відшкодування шкоди (частини заробітку), завданої незаконним відстороненням особи від роботи (посади), й на вказану вимогу поширюється положення ст. 12 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Справа № 6-501цс17 стосувалася відшкодування моральної шкоди, завданої тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з не внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тривалим слідством та у ній відсутні висновки щодо неможливості розгляду такої категорії справ в порядку цивільного судочинства й спір розглянуто по суті заявлених вимог.

При цьому судом першої інстанції не враховано правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 522/1021/16-ц та від 25 березня 2020 року по справі № 641/8857/17 в яких вказано, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону. Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Також у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 263/9955/17 наведено правовий висновок про те, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права. Тобто, подана до суду позовна заява про відшкодування шкоди, має бути розглянута по суті.

Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

З огляду викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 обґрунтовано звернувся за захистом свого порушеного права у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави відмовляти у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що даний спір підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, а ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження постановлена з порушенням норм процесуального права та порушує право ОСОБА_1 на судовий захист.

Пунктом 6 ч.1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;3) невідповідність висновків суду обставинам справи;4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.

Головуючий: Судді: