ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3156/20 Справа № 177/591/19 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Чубіна А.В.,

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гайдаша Євгенія Владиленовича, на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року, ухваленого суддею Строговою Г.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 13 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Вільненська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У 2015 році у вказаному житловому будинку зареєстровано відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не проживають в будинку понад 3 роки, участі в оплаті комунальних послуг не приймають, що свідчить про втрату ними інтересу до житлового приміщення, як до свого постійного місця проживання, домовленості про те, що протягом всього часу відсутності відповідачів за ними зберігається право користування житловим будинком, між сторонами немає. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності, з огляду на те, що воно обтяжене формальним правом відповідачів на проживання в ньому, а також впиває на вартість нарахувань за деякі види житлово-комунальних послуг. Просить суд усунути позивачу перешкоди з боку відповідачів у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним будинком.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гайдаш Є.В., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що більше трьох років відповідачі не проживають у належному позивачу на праві власності будинку, визначивши постійне місце свого проживання в Ізраїлі, представник відповідачів не спростував даного твердження. Справа, стосовно розподілу спільного майна подружжя не має відношення до вирішення питання усунення перешкод у користуванні власністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів адвокат Лозицький О.В., просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В мотивування відзиву зазначає, що судом вірно враховано про наявність між подружжям ОСОБА_4 спору про поділ спільного майна подружжя, а відповідачі є батьками чоловіка позивача ОСОБА_5 .

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідачів адвоката Лозицького О.В., який заперечивував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.08.2013 року № 7770547 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7772868 від 09.08.2013 року (а.с. 6,7).

З довідки виданої Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 184 від 10.04.2019 видно, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 8).

Згідно акту від 08 квітня 2019 року, складеного мешканцями с.Надія, які проживають на різних вулицях, не затвердженого квартальним уповноваженим, зазначено що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не проживають в будинку АДРЕСА_1 з 2016 року (а.с.9).

Згідно ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2018 року перебуває на розгляді цивільна справа з приводу поділу спільного майна подружжя ОСОБА_4 , предметом якого є спірне домоволодіння (а.с. 30-31, 71-73).

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі є батьками колишнього чоловіка позивача, між якими існує спір про розподіл спільного майна подружжя. А також встановлений факт, що відповідачі проживають за межами країни, проте періодично приїздять та проживають у будинку.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачі, що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є батьками колишнього чоловіка позивача ОСОБА_5 , міжякими, доречи існує спір про розподіл спільного майна подружжя, яке набуто у шлюбі.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання особи в жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені законодавством строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

На переконання колегії суддів, позивачем не надано доказів про наявність виключних обставин, для втручання в особисті права відповідачів необхідних у демократичному суспільстві, та позбавлення їх права користування житлом, яке перебуває у спільному сумісному володінні, як таке, що набуто у шлюбі.

Колегія суддів зауважує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Взагалі позивачем не зазначено, яким чином відповідачі не проживаючи у будинку, чинять їй перешкоди у користуванні власністю.

Не сплата ними комунальних послуг, які нараховуються може бути підставою лише для стягнення власником частини оплачених ним комунальних послуг, проте не є правовою підставою для позбавлення права користування житлом.

Навпаки, за твердженням представника відповідачів, саме вони сплачують комунальні платежі, що не спросував представник позивача в судовому засіданні колегії суддів.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гайдаша Євгенія Владиленовича залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 лютого 2020 року.

Головуючий :

Судді: