ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року

м.Суми

Справа №582/404/20

Номер провадження 22-ц/816/2013/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 11 серпня 2020 року в складі судді Яковенко Н.М., ухвалене у селищі міського типу Недригайлів, повний текст якого складено 17 серпня 2020 року,

в с т а н о в и в:

04 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 внаслідок відсутності в ньому понад один рік без поважних причин.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач є її сином, який із серпня 2018 року у її будинку не проживає без поважних причин, спірним житлом не цікавиться, участі в його утриманні не бере. Через неодноразові спроби ОСОБА_2 викрасти речі з господарства, вона була змушена змінити замки в будинку та господарських будівлях і звертатися до поліції з заявою про крадіжку. Вказувала, що реєстрація відповідача у будинку перешкоджає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, в тому числі продати чи здати в оренду житло.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 11 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що факт непроживання відповідача у спірному будинку з серпня 2018 року ним не заперечується, він створив сім`ю і не є членом її сім`ї, не має відношення до неї та її будинку, не бере участі в утриманні житла, не надає кошти на сплату комунальних послуг.

Вважає безпідставним посилання суду на те, що вона чинить відповідачу перешкоди у доступі до житла, оскільки з його боку не було спроб повернутися в цей житловий будинок, жодних звернень до поліції з цього приводу не було.

Доводить, що ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті батька і йому належить частина будинку в м. Іршава Закарпатської області, а тому належний їй будинок не є єдиним місцем проживання відповідача, як помилково вказав суд у рішенні.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач до апеляційного суду не направив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Відповідно до довідок виконкому Недригайлівської селищної ради від 04 травня 2020 року № 537, від 07 травня 2020 року № 963 та паспортних даних, у будинку по АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 1963 року народження та її син ОСОБА_2 1988 року народження (а.с. 3-4, 8, 12, 62-63, 64).

Із повідомлення про надання субсидії № 000279 від 17 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 за адресою проживання АДРЕСА_1 надана субсидія на фактично проживаючих членів господарства з листопада 2018 року по квітень 2019 року (а.с. 51).

Із матеріалів перевірки за зверненням до Недригайлівського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУ НП України в Сумській області Попович С.М. вбачається, що ОСОБА_1 зверталася зі скаргою на дії працівників поліції, в якій також скаржилася, що її син ОСОБА_2 вчиняє крадіжки з господарства по АДРЕСА_1 (а.с. 65-72).

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що восени 2019 року до них зверталася ОСОБА_1 з проханням підтвердити факт непроживання її сина ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 . Ці свідчення їй були необхідні для отримання субсидії на оплату комунальних послуг, тому вони погодились, і на той час ОСОБА_2 дійсно не проживав з матір`ю з невідомих їм причин (а.с. 6, 7).

У поясненнях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за жовтень 2018 року, наданих Недригайлівській селищній раді, ними засвідчено, що ОСОБА_2 з липня 2018 року не проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 57-58).

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, вказав, що будинок АДРЕСА_1 є його єдиними місцем проживання, там знаходяться його особисті речі та майно. Причиною його непроживання на даний час у спірному будинку є непорозуміння з матір`ю через його бажання одружитися та створити власну сім`ю (а.с. 33-34).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не були спростовані відповідними доказами обставини та причини відсутності відповідача у спірному будинку з літа 2018 року, тобто понад встановлений законом річний термін. Врахувавши, що непроживання відповідача у спірному будинку обумовлено неприязними стосунками з позивачем через бажання влаштувати особисте життя, відсутність у нього іншого постійного місця проживання, та те, що він не втрачав інтересу до спірного будинку, а можливості користуватися житлом не мав через зміну матір`ю замків, суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 права проживання у будинку АДРЕСА_1 буде втручанням у його право на повагу до житла.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 з народження як член сім`ї власника (а.с. 8).

Частиною 3 ст. 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Серед основних прав і свобод людини Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Частино 4 цієї статі до членів сім`ї власника будинку (квартири) віднесені особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Підставою звернення позивача - власника житла до суду з позовом про визнання таким, що втратив право на користування цим житлом, була відсутність у цьому житлі відповідача - члена її сім`ї без поважних причин понад один рік. Така підстава передбачена частиною 2 статті 405 ЦК України, на яку і послалась позивач у своєму позові.

Судом першої інстанції встановлено, що син позивача, ОСОБА_2 , не проживає в спірному будинку з літа 2018 року.

Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк - один рік, а також відсутність поважних причин відсутності за адресою такого житлового приміщення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто, в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір на підставі Закону, а також враховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що відмовляючи у визнанні ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом - будинком АДРЕСА_1 , суд врахував усі істотні обставини, зокрема і ті, про які йдеться у позові та апеляційній скарзі, навів відповідні мотиви.

Так, суд правильно прийняв до уваги, що причиною відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік стали неприязні стосунки з матір`ю - позивачем ОСОБА_1 .

З метою уникнення конфліктних ситуації відповідач став проживати у своєї співмешканки, при цьому інтересу до будинку не втратив, але був позбавлений можливості вільно користуватися житлом через заміну позивачем замків.

Несплата відповідачем комунальних платежів не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування будинком, оскільки позивач не позбавлений права на стягнення сплачених ним коштів з відповідача на свою користь.

Ні суду першої, ні апеляційної інстанції позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів про наявність у відповідача іншого постійного місця проживання та втрату інтересу до спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги по наявність у відповідача іншого житла в Закарпатській області, набутого ним у порядку спадкування після смерті батька, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наявність у власності ОСОБА_2 житла не підтверджена ніякими доказами, а сам по собі факт смерті його батька не свідчить про набуття ним у власність нерухомості.

В суді апеляційної інстанції позивач підтвердила, що син був членом її сім`ї до того часу, поки не пішов жити до співмешканки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що причини відсутності відповідача у спірному будинку понад встановлений законом строк є поважними, іншого житла він не має, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 11 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко