Справа № 580/726/18
Номер провадження 2/950/11/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2020 року м. Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Чхайло О. В.,

за участю: секретаря судового засідання Сивоконь А.І.,

представника відповідача Конорєва В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно заяви №б/н від 12.12.2012 остання отримала кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та зобов`язалася повернути борг на умовах, визначених договором. Але свої зобов`язання належним чином не виконала, що створило заборгованість, яка станом на 22.03.2018 склала 31508 грн 19 коп. Тому позивач просив стягнути з відповідачки вказану суму боргу та усі понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 28.08.2019 первісного відповідача - ОСОБА_2 було замінено належним відповідачем ОСОБА_1 .

Представник відповідачки надав суду відзив на позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у якій заперечив проти позову вказавши, що матеріали позовної заяви не містять копії заяви позичальника, оскільки додана копія унеможливлює її ідентифікацію. Також він зазначив, що у ОСОБА_2 була відсутня заборгованість по кредитному договору на момент смерті, тому ОСОБА_1 , як її спадкоємиця, не повинна відповідати за зобов`язаннями, що не входять до складу спадщини. Крім того представник позивачки зазначив, що ОСОБА_2 на момент смерті проживала з ОСОБА_3 , який успадкував усе рухоме майно після її смерті, а ОСОБА_1 успадкувала лише земельний пай. Також він вказав, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не підтримували тісних родинних стосунків, тому остання не знала про наявність кредиту. Крім того представник відповідачки зазначив, що належним відповідачем по даній справі має бути особа, яка протиправно отримала кошти з кредитної картки після смерті ОСОБА_2 . Тому представник позивачки просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача надав суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій вказав, що кредитний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства. Копія кредитного договору міститься в матеріалах справи з якою відповідачка має можливість ознайомитися, крім того вказана копія договору була надана разом з позовною заявою. Також він зазначив, що позичальниця за життя розголосила відомості про пін-код кредитної картки, а спадкоємиця не повідомила про смерть позичальниці та не передала до банку кредитну картку. Оскільки позивачу не було відомо про смерть позичальниці тому він не міг перенести заборгованість на інший рахунок та виключити можливість користування карткою. У зв`язку з тим, що спадкоємці користувалися кредитною карткою ОСОБА_2 після її смерті, тому вони повинні повернути кредитні кошти. Крім того представник позивача вказав на те, що факт проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_3 є припущенням представника відповідачки, оскільки це не підтверджується доказами, а також не заявлено клопотання про допит ОСОБА_3 , як свідка.

Представник відповідачки надав суду заперечення на відповідь позивача на відзив у якому вказав, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і тому втратила дієздатність та не має відношення до фактів виникнення заборгованості за кредитним договором, які відбулися 22.10.2015 та 27.12.2015 вже після її смерті. Також він зазначив, що усі письмові докази по справі створені позивачем на підтвердження власної позиції, а копії документів не засвідчені належним чином.

Представник позивача надав суду письмові пояснення у яких крім обставин зазначених у відповіді на відзив на позовну заяву вказав, що з поданої до суду копії анкети-заяви чітко вбачаються персональні дані позичальниці та її згода на отримання кредитної картки «Універсальна». З виписки з карткового рахунку прослідковується факт користування кредитними коштами і ці докази є належними та допустимими.

У судове засідання представник позивача не з`явився, але у раніше поданій заяві просив суд справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову аргументувавши мотивами викладеними у відзиві на позовну заяву та у запереченні.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

12.12.2012 ОСОБА_2 уклала кредитний договір з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом заповнення анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 12).

У позовній заяві ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на те, що позичальниця прийняла умови надання споживчого кредиту фізичним особам і зобов`язалася повернути суму кредиту, відсотків, комісії пені та штрафів відповідно до заяви та умов кредитування, але свої зобов`язання порушила, що створило заборгованість.

Згідно розрахунку позивача (а.с. 10-12) сума заборгованості ОСОБА_2 станом на 22.03.2018 склала 31508 грн 19 коп.

Із свідоцтва про смерть (а.с. 48) вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із спадкової справи та інформаційної довідки із Спадкового реєстру (а.с. 52-66) вбачається, що після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняла її дочка ОСОБА_1 , яка отримала у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 3,7329 га та площею 0,8063 га.

У зв`язку зі смертю відповідачки ОСОБА_2 суд замінив її правонаступником - спадкоємицею, яка прийняла спадщинуОСОБА_1 .

Суд не погоджується з доводами представника відповідачки про те, що копія анкети-заяви, яка додана до позовної заяви унеможливлює ідентифікацію особи позичальниці, оскільки в ній чітко зазначено особисті дані ОСОБА_2 , зокрема містить інформацію про дату її народження, місце проживання, серію та номер паспорта, а також містить особистий підпис ОСОБА_2 (а.с. 12, 29).

Разом з тим, суд враховує, що вказана анкета-заява не містить умов кредитування, строків дії договору, відсоткової ставки, тощо, а витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суд враховує, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 12.12.2012 відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить крім тіла кредиту, стягнути нараховані відсотки, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як на невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла ОСОБА_2 та ознайомилась і погодилась з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у тих розмірах, які нараховані банком за даним позовом.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) могли неодноразово змінюватися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_2 . Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису ОСОБА_2 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді відсотків за користування кредитом, неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

При цьому вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, а тому суд їх не розглядає.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Таким чином, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12.05.1991 р. № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вказаний правовий висновок, викладено в Постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом у даному випадку при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Також суд враховує і те, що на момент смерті ОСОБА_2 , заборгованість по кредиту була відсутня. Кошти з карткового рахунку відкритого на її ім`я у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було знято наступного дня після смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також знято 27.12.2015 (а.с. 11).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи на викладене суд погоджується з доводами представника відповідачки про те, що ОСОБА_1 , як спадкоємиця після смерті ОСОБА_2 , не повинна відповідати за зобов`язаннями, які не входять до складу спадщини.

Представник позивача не надав доказів на підтвердження факту обізнаності ОСОБА_1 про кредитний договір ОСОБА_2 , а також про вчинення операцій щодо зняття коштів з вказаного карткового рахунку після смерті ОСОБА_2 , саме ОСОБА_1 .

Згідно з ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що спадкоємиця ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою ОСОБА_2 після її смерті, оскільки це є припущенням.

Крім того, представник позивача не виконав свій обов`язок щодо доведення тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не заявив клопотання про допит як свідка чи залучення до участі у справі як відповідача ОСОБА_3 , який згідно довідки Боровеньківської сільської ради Лебединського району Сумської області проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю до дня її смерті та після її смерті міг заволодіти карткою за допомогою якої знімати кошти з карткового рахунку (а.с. 57). Отже суд має обґрунтований сумнів у тому, що будь-яка інша особа, крім ОСОБА_1 , не користувалася цією карткою після смерті ОСОБА_2 .

Також суд враховує як припущення доводи представника позивача проте, що ОСОБА_2 за життя розголосила відомості про пін-код кредитної картки, оскільки відповідних доказів щодо цього факту представником позивача суду не надано.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»повністю.

Керуючись ст. 2-5, 10, 76-80, 258-259, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Чхайло О. В.