КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/5269/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської областів складі судді Муранової-Лесів І.В., постановлену в м. Бориспіль 21 травня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа стягувач Державне підприємство «Інжексбуд» на рішення державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тригуба Геннадія Вікторовича про відкриття виконавчого провадження,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною скаргою, просила визнати поважними причини пропуску строку на оскарження рішення державного виконавця від 17 січня 2020 року та поновити цей строк, визнати неправомірним рішення державного виконавця Бориспільського МР ВДВС ЦМУМЮ (м. Київ) Тригуба Г.В. про відкриття виконавчого провадження № 61001131 та зобов`язати його повернути стягувачу виконавчий лист № 359/5269/18, виданий Бориспільським міськрайонним судом Київської області 14 січня 2020 року.

Посилалася на те, що 12 лютого 2020 року отримала копію постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження і в цей день уперше одержала можливість достовірно дізнатись про свій статус боржника у виконавчому провадженні № 61001131 та ознайомитись із змістом рішення державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

На її думку, рішення державного виконавця про відкриття виконавчого провадження прийнято із порушенням закону і є протиправним, оскільки згідно записів, внесених державним виконавцем до тексту постанови, рішення суду від 10 липня 2019 року у справі № 359/5269/18 набрало законної сили 22 серпня 2019 року. Виконавчий лист, згідно оскаржуваної постанови державного виконавця, виданий судом стягувачу 14 січня 2020 року, відтак виконавчий документ був пред`явлений стягувачем до примусового виконання не раніше ніж через п`ять місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням, разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

З огляду вищевказаних обставин справи державний виконавець повинен був повернути виконавчий лист стягувачу і не мав права приймати рішення про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2020 року визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на оскарження рішення державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 17 січня 2020 року та поновлено строк на її оскарження; в задоволенні скарги відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської областівід 21 травня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою визнати неправомірним та скасувати рішення державного виконавця Бориспільського МР ВДВС ЦМУМЮ (м. Київ) Тригуба Г.В. від 17 січня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 61001131 та зобов`язати його повернути виконавчий лист стягувачу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно наводила обставини, викладені в поданій до суду першої інстанції скарги на дії державного виконавця.

Зазначала, що із змісту резолютивної частини оскаржуваного судового рішення, на думку суду першої інстанції, ДП «Інжексбуд» не належить до суб`єктів цивільного права, які підпадають під термін «держава» у тому розумінні, як використовується цей термін у ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з цим, відповідно до ст. 167 ЦК України, яка встановлює правові форми участі держави у цивільних правовідносинах, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин і може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. На думку сторони заявника, законодавець, викладаючи у нормі ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» термін «держава» окремо від терміну «державні органи» мав за мету окреслити одним словом усі створені державою юридичні особи публічного права, про яких ідеться у ч. 2 ст. 167 ЦК України (державні підприємства, навчальні заклади тощо).

Отже, на думку заявника, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ч. 2 ст. 263 ЦПК України з причин допущення судом першої інстанції неправильного застосування до спірних правовідносин норми закону ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що державним виконавцем було правомірно відкрито виконавче провадження, оскільки виконавчий лист відповідав вимогам, встановленим ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а стягувачем, на користь якого ухвалено судове рішення, є юридична особа - ДП «Інжексбуд», а не державний орган, отже підстави стверджувати, що в даному випадку строк пред`явлення виконавчого документа до виконання - три місяці, а не три роки, відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 січня 2020 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист на виконання рішення від 10 липня 2019 року у справі № 359/5269/18 за позовом ДП «Інжексбуд» до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення та стягнення плати за проживання в цьому об`єкті нерухомого майна, вказано строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - 22 серпня 2022 року (а. с. 51).

17 січня 2020 року ДП «Інжексбуд» звернулося із заявою до Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про відкриття виконавчого провадження, надавши оригінал виконавчого листа (а. с. 50).

На а. с. 52 міститься копія супровідного листа державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Тригуба Г.В. про направлення для виконання та до відома постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 січня 2020 року, винесену при примусовому виконанні виконавчого листа № 359/5269/18; на супровідному листі є напис «Постанову про відкриття та внесення змін отримала власноручно 12.02.2020».

На а. с. 52 (зворот) наявна копія постанови старшого державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Тригуба Г.В. від 17 січня 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 61001131 на примусове виконання виконавчого листа № 359/5269/18, виданого 14 січня 2020 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області.

Постановою старшого державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Тригуба Г.В. від 19 березня 2020 року виконавче провадження ВП № 61001131 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку із його виконанням (а. с. 66 зворот).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. ст. 447, 449 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Таке ж право оскарження сторонами виконавчого провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення передбачено ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Встановивши, що оскаржувану постанову державного виконавця від 17 січня 2020 року боржником (заявником) отримано 12 лютого 2020 року під час здійснення державним виконавцем виконавчих дій, і зазначене не заперечується учасниками та підтверджується матеріалами виконавчого провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується апеляційний суд, щодо наявності законних підстав для поновлення ОСОБА_1 строку для звернення до суду зі скаргою на рішення державного виконавця.

Умови і порядок виконання судових рішень визначено спеціальним Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. За рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, що приймаються судами у справах, які розглядаються в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства, стягувачем виступає державний орган, за позовом якого судом прийнято відповідне рішення.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім рішень, за якими боржником є держава, державні органи, державні та комунальні підприємства, тобто Закон України «Про виконавче провадження» відрізняє державу та державні органи як окремих, самостійних учасників виконавчого провадження.

Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 1 ст. 167, ст. 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Аналіз наведених вимог закону дає підстави для висновку, що держава та державні підприємства діють як самостійні учасники цивільних та цивільно-процесуальних відносин, в тому числі на стадії виконання судових рішень, ухвалених у справах за їх участі.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що оскільки держава та державне підприємство виступають самостійними учасниками виконавчого провадження, строк для пред`явлення до виконання виконавчого документа, стягувачем в якому є державне підприємство, становить три роки, рішення набрало законної сили 22 серпня 2019 року, а отже державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження постановою від 17 січня 2020 року, діяв відповідно до закону і в межах повноважень, відтак скарга ОСОБА_1 на рішення державного виконавця є необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги, що законодавець, вкладаючи у нормі ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» термін «держава» окремо від терміну «державні органи» мав за мету окреслити одним словом усі створені державою юридичні особи публічного права, про яких ідеться у ч. 2 ст. 167 ЦК України, висновків суду першої інстанції не спростовують, є припущеннями заявника, які випливають із помилкового тлумачення вимог закону, та відхиляються апеляційним судом.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на ст. 167 ЦК України, яка встановлює правові форми участі держави у цивільних правовідносинах, дані обставини також не підтверджують, оскільки відповідно до ст. 170 ЦК України набуття і здійснення цивільних прав та обов`язків державою відбувається через органи державної влади у межах їхньої компетенції, а не через державні підприємства.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду першої інстанції та не можуть бути підставою для її скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської областівід 21 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.