КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Диба О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 756/7868/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання заповіту дійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 у червні 2018 року звернулась до суду із позовом про визнання заповіту дійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори з метою посвідчення заповіту за яким, усе належне їй майно та квартиру АДРЕСА_1 вона заповідала ОСОБА_1 (3/4 частини квартири) та ОСОБА_2 (1/4 частина квартири).

Вказала, що заповіт ОСОБА_4 був складений нею власноруч 11 жовтня 2017 року та не був посвідчений у встановленому порядку, оскільки третя особа перешкоджала державному нотаріусу Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Пономаренко О.О. у його посвідченні, яке було призначено на 10 листопада 2017 року, тому вказаний заповіт підлягає визнанню дійсним у судовому порядку.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до Одинадцятої київської нотаріальної контори з метою отримати усе спадкове майно одноособово, що не відповідає волі спадкодавця ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене, позивач просила визнати заповіт, складений ОСОБА_4 11 жовтня 2017 року на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсним. Позивач ОСОБА_1 зазначала , що відповідач не визнає її право на спадщину за заповітом, а до спадкової маси належить усе майно померлої та належна їй квартира АДРЕСА_1 .

Представник відповідача адвокат Гончарук В.В. до закінчення розгляду справи по суті, позовних вимог не визнавала, відзиву на позов не надала, однак в подальшому вказала, що відповідач прийшов до висновку про правомірність заявлених позовних вимог, тому проти його задоволення не заперечувала.

Третя особа ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що він не чинив перешкод у посвідченні заповіту померлій ОСОБА_4 . Зазначив, що квартира АДРЕСА_1 , померлій ОСОБА_4 з лютого 2010 року не належала, оскільки право власності на неї було зареєстрованого саме за ним на підставі договору довічного утримання. Вказаний договір є дійсним, тому підстав стверджувати, що квартира АДРЕСА_1 взагалі віднесена до спадкової маси немає.

Представник третьої особи адвокат Кіщук Т.В. проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказувала на те, що спір носить штучний характер, дії сторони позивача та відповідача свідчать про їх спільну мету - отримати право власності на квартиру, яка належить третій особі.

У травні 2019 року ОСОБА_5 подав зустрічну позовну заяву про визнання його спадкоємцем 5-ої черги та визнання права спадкування за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку із тим, що зустрічна позовна заява була подана 29 травня 2019 року, тобто без дотримання вимог ч.1 ст. 193 ЦПК України і сторона не зверталася до суду із відповідним мотивованим клопотанням про поновлення пропущеного строку, вона була повернута заявнику на підставі ч.3 ст. 193 ЦПК України (протокольна ухвала від 29 травня 2019 року а.с.87).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову. У скарзі зазначала, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду є незаконним, просив задовольнити апеляційну скаргу (а.с. 163).

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони і апелянт своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 15 жовтня 2010 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Сторони приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Представник відповідача ОСОБА_6 повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила,заяв клопотань до суду не подавала, а тому вважати причини неявки поважними у колегії відсутні.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 11 жовтня 2017 року склала письмовий документ «заповит», у відповідності до змісту якого все належне їй на день смерті майно заповідається ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_2 - 1/4 частини квартири, ОСОБА_1 - 3/4 частини квартири (а.с. 10-11).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З висновку експерта щодо проведення почеркознавчого дослідження №14/18 від 27 березня 2018 року, складеного Науково-дослідною лабораторією судових експертиз слідує, що наданий на дослідження документ «заповит», складено особисто ОСОБА_4 (а.с. 7-9).

Позивач, обґрунтовує правомірність своїх вимог тим, що померла ОСОБА_4 висловила свою останню волю у письмовому вигляді з дотриманням усіх вимог до вказаного правочину, однак, в силу того, що третя особа чинила перешкоди у посвідченні, заповіт у встановленому законом порядку посвідчений не був, тому він підлягає визнанню дійсним у судовому порядку.

Крім того встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення № НОМЕР_1 від 05 лютого 2010 року, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Договору довічного утримання, посвідченого Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 03 лютого 2010 року за №9-174 (а.с. 86).

Позивач не заперечувала , що вона не зверталася в установленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Також матеріали справи не місять доказів того, що позивачу або відповідачу було відмовлено органами нотаріату у реалізації їх спадкових прав на підставі заповіту.

За положеннями ст. 1233, 1247 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, який складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, він має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, станом на жовтень 2017 року) нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Частиною 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Главою 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції чинній станом на 11 жовтня 2017 року, час виникнення правовідносин), передбачено наступний порядок посвідчення нотаріусами України заповітів:

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.

З листа державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Пономаренко О.О. за №2826/01-16 від 01 квітня 2019 року (а.с. 71) слідує, що у жовтні 2017 року не було звернень від осіб, які діяли на прохання та від імені ОСОБА_4 щодо виїздів державного нотаріуса на виклик до даної особи за адресою: АДРЕСА_2 і відповідно виїздів здійснено не було. В журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза робочим місцем Одинадцятої київської державної нотаріальної контори містяться записи 03 листопада 2017 року та 10 листопада 2017 року про виклик державного нотаріуса Пономаренко О.О. до ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку із похилим віком ОСОБА_4 . Так, 03 листопада 2017 року здійснено виїзд до ОСОБА_4 з метою встановлення її дієздатності та дійсного наміру особи вчинити певну дію, а також надання консультації щодо посвідчення заповіту. Державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Пономаренко О.О. зазначила, що 10 листопада 2017 року потрапити до ОСОБА_4 не могла, через наявність в квартирі невідомих сторонніх осіб та конфлікт, який там відбувався, що не дало б змоги дотриматися нотаріальної таємниці , а тому нотаріальна дія вчинена не була (а.с. 71).

Інших доказів того, що станом на жовтень 2017 року померла ОСОБА_4 не мала змоги реалізувати своє право на складання заповіту внаслідок дій/бездіяльності третіх осіб, матеріали справи не містять.

Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.1 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Зі змісту «заповиту» убачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати і на що вона буде мати право за законом на день смерті, заповіла ОСОБА_2 - 1/4 частини квартири, а ОСОБА_1 - іншу частину квартири.

В той же час,судом встановлено , що вказаний документ не містить ідентифікації нерухомого майна, відносно якого ОСОБА_4 вчинила розпорядження на випадок своєї смерті (а.с. 10).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що квартира АДРЕСА_1 належала померлій на час відкриття спадщини, а навпаки спростовуються реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 024576 від 05 лютого 2010 року, відповідно до якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 ( а.с. 86).

Інших відомостей про наявність у померлої спадкового майна, матеріали справи не містять.

Частиною 1 та 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином судом встановлено, що досліджуваний «заповит» вказаним вимогам закону не відповідає, тобто є нікчемним.

Статтею 219 ЦК України передбачено можливість визнання одностороннього нікчемного правочину дійсним у разі недодержання вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі, проте дана норма права є загальною, та в силу природньої відсутності особи - спадкодавця, воля якого підлягає перевірці, не може бути застосована, отже вона не поширює свою дію на спірні правовідносини сторін, які врегульовано спеціальними нормами глави 85 ЦК України, та які не передбачають можливості визнання судом дійсним заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Аналогічні роз`яснення містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до змісту якого, не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним.

Отже, висновок суду першої інстанції , що позивачем невірно обрано спосіб захисту при зверненні до суду із позовом про визнання нікчемного заповіту дійсним, а захист порушеного права позивача за обставинами спору може бути захищено не у будь-який, а у конкретно визначений спосіб, а саме шляхом визнання права,є цілком обґрунтованим.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Інших доводів, які б спростували висновки суду, позивачем не надано ні суду першої інстанції , ні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді