Дата документу 20.10.2020 Справа № 331/2728/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 331/2728/19

Провадження №22-ц/807/2691/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року, повний текст якого складено 04 червня 2020 року, в складі судді Гнатик Г.В. в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 27.04.2011, згідно якої отримав кредит у розмірі 40 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Укладений договір, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, є договором приєднання.

Пунктом 1.1.3.2.4 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 16.05.2019 утворилась заборгованість в розмірі 95 502, 18 грн., яка складається з: 35 035, 04 грн. заборгованість за тілом кредиту, 23 767, 07 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 30 976, 16 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 700, 00 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100, 00 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 штраф (фіксована частина), 4 523, 91грн. штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, АТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.04.2011 у розмірі 95 502, 18 грн., а також судові витрати у розмірі 1921, 00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та користувався кредитним лімітом Банку, що підтверджується випискою про рух коштів, а також прослідковується у розрахунку заборгованості. Виписка про рух коштів є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів. При укладенні договору сторони керувались положенням ч.1 ст. 634 ЦК України, тому позичальник прийняв та погодився із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. В цій справі не може бути застосований правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), оскільки він не стосується даних правовідносин та постановлений у справі з іншими обставинами.

Від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

У відзиві зазначає, що 27.04.2011 він не укладав з АТ КБ «Приватбанк» кредитний договір на суму 40 000, 00 грн. В позові банк як на підставу стягнення заборгованості посилається на заяву № б/н від 27.04.2011, при цьому у розрахунку заборгованості вказує період стягнення з 16.01.2018, тобто через 6 років 9 місяців після нібито укладення з позичальником кредитного договору. У розрахунках заборгованості немає жодних прив`язок до заяви № б/н від 27.04.2011, так само як в заяві № б/н від 27.04.2011 не міститься такої суми кредитного ліміту як 40 000, 00 грн. вказує, що сама по собі анкета-заява приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку № б/н від 27.04.2011, що не містить номеру кредитної карти та кредитного ліміту на суму 40 000, 00 грн., Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, довідка про зміну умов кредитування, виписка про рух коштів (без зазначення номеру договору) жодним чином не свідчать про те, що 27.04.2011 АТ КБ «Приватбанк» уклав з відповідачем кредитним договір на суму кредитного ліміту 40 000, 00 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а ні розрахунок заборгованості за договором № б/н від 27.04.2011, не є доказом та підтвердженням самого факту надання 27.04.2011 банком ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви № б/н від 27.04.2011 та отримання відповідачем кредитного ліміту в сумі 40 000, 00 грн. позовні вимоги про стягнення неустойки (пені, штрафів) є безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у анкеті-заяві, а Умови та правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 27 квітня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 11, 163-164).

За змістом вказаної заяви ОСОБА_1 погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були наданні останньому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До заяви позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 13-28).

Відповідно до наданого банком розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 27 квітня 2011 року станом на 16 травня 2019 року становить 95 502, 18 грн., яка складається з: 35 035, 04 грн. заборгованість за тілом кредиту, 23 767, 07 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 30 976, 16 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 700, 00 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100, 00 грн., 5 023, 91 грн. заборгованість по судовим штрафам (а.с 8-10).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Саме такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 27 квітня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 27 квітня 2011 року містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких підстав, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та правила банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 27 квітня 2011 року.

АТ КБ «Приватбанк» у позовній заяві просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 58 802, 11 грн. (35 035, 04 грн. заборгованість за тілом кредиту, 23 767, 07 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.

Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній до 07.07.2018), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Апеляційний суд, проаналізував виписку по особовому рахунку відповідача (а.с. 156-160, 198-201), з якої вбачається, що ОСОБА_1 активно користувався кредитними грошовими коштами, в тому числі, здійснював платежі на повернення кредитних коштів.

Проте, із виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом.

Оскільки, як зазначалось, Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 27 квітня 2011 року, сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків.

У позовній заяві та розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 27 квітня 2011 року зазначено, що заборгованість за нарахованим відсотками становить 0,00 грн.

Таким чином, заборгованість за тілом кредиту утворювалось у тому числі у зв`язку із включенням банком до нього заборгованості за відсотками.

Із виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти на загальну суму 60 912, 18 грн. (фактичні витрати) та здійснив їх погашення на загальну суму 15 083, 66 грн.Отже, заборгованість за тілом кредиту станом на 19 травня 2019 року становила 45 828, 52 грн.

Також, із довідки, яка надана банком (т.2, а.с. 10) та прийнята апеляційним судом до уваги в цій справі як доказ, передбачений ч. 3 ст. 367 ЦПК України, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, вбачається, що за кредитним договором, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , видавались кредитні картки, якими, як вбачається з виписки по особовому рахунку, відповідач користувався.

Активація за вказаним кредитним договором від 27 квітня 2011 року кредитних карток у 2018 році не звільняє відповідача від виконання обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача визнав, що ОСОБА_1 у 2011 році отримав кредитну картку з лімітом 2000грн.

На час розгляду справи апеляційним судом, кредитний договір від 27 квітня 2011 року відповідачем не оспорено, належних та допустимих доказів щодо існування інших правовідносин між ним та банком, аніж правовідносини за договором від 27 квітня 2011 року, суду не надано.

Ураховуючи викладене, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 45 828, 52 грн.

Суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини, зробив передчасний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 45 828, 52 грн.

Крім того, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання в розмірі 30 976, 16 грн., за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100, 00 грн. в розмірі 700 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 штраф (фіксована частина), 4 523, 91грн. штраф (процентна складова).

Анкета-заява від 27 квітня 2011 року, підписана ОСОБА_1 , не містить відомостей щодо умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафів, пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. А Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та правила банківських послуг, як зазначалось, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 27 квітня 2011 року.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем не було надано ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду апеляційної скарги належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів) за користування кредитом.

Ураховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати неустойки (пені, штрафів).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за неустойкою (пеня, штрафи) є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредитного договору №б/н від 27 квітня 2011 року з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом (фактично отриманої суми кредитних коштів) кредитного договору №б/н від 27 квітня 2011 року в розмірі 45 828, 52 грн. Рішення суду в іншій частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені на 48 %, розмір сплаченого банком судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 922, 08 грн.

Ураховуючи, що апеляційну скаргу задоволено на 48 %, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 383, 12 грн.

Отже, у підсумку з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2305, 20 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредитного договору №б/н від 27 квітня 2011 року та прийняти в цій частині постанову наступного змісту:

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредитного договору №б/н від 27 квітня 2011 року задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) заборгованість за тілом кредитного договору №б/н від 27 квітня 2011 року в розмірі 45 828, 52 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот двадцять вісім гривень 52 копійки).

В іншій частині позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредитного договору №б/н від 27 квітня 2011 року залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року в іншій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 922, 08 грн. (дев`ятсот двадцять дві гривні 08 копійок), а також судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1383, 12 грн. (одна тисяча триста вісімдесят три гривні 12 копійок), а всього 2305, 20 грн. (дві тисячі триста п`ять гривень 20 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова