КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 366/1479/19 Головуючий 1 інстанція - Тетервак Н.А.
Провадження № 22-ц/824/9826/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру стягнення аліментів на неповнолітню дитину,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2019 року позивачка звернулася до Іванківського районного суду Київської області з позовом ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на неповнолітню дитину.

Свої вимоги обґрунтувала тим,що з 17.09.2005 року по 03.05.2012 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі.

Під час шлюбу у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу 03.05.2012 року їх спільний син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишився проживати з нею та знаходиться на її утриманні.

Крім того, цим же рішенням Іванківського районного судуКиївської областівід 03.05.2012 року на її користь, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

На даний час їх син потребує більшого догляду та матеріальних коштів, так як збільшилися витрати на забезпечення одягом, на харчування, витрати на оздоровлення та лікування тощо.

Просила з урахуванням уточнених позовних вимог, стягувати з відповідача на утримання їх спільного сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти у розмірі ј частини заробітку(доходів)відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Припинити стягнення з відповідача аліментів, які проводилися за рішенням Іванківського районного суду Київської області від 03.05.2012 року.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 14 травня 2020 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру стягнення аліментів на неповнолітню дитину- задоволеночастково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти в розмірі 1/6(однієї шостої)частини заробітку(усіх видів доходів),але не менше 50(п`ятдесят)% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 20 червня 2019 року і до виповнення дитині повноліття.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке проводиться за рішенням Іванківського районного суду Київської області від 03.05.2012 року( Справа №2-125/12).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь держави судовий збір в сумі 840,80грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду змінити в частині стягнення починаючи з дня набрання рішення законної сили і до повноліття дитини, а не з ІНФОРМАЦІЯ_5 , в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення часу, з якого аліменти підлягають сплаті у збільшеному розмірі, ухвалено на основі неправильного застосування норм Сімейного Кодексу України, а саме статті 191 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до змісту принципів верховенства права та пропорційності, ст.ст. 10, 11 ЦПК України, норми цивільного процесуального права мають застосовуватися судом відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанці, що рішенням Іванківського районного судуКиївської областівід 3 травня 2012 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,зареєстрований 17 вересня 2005 року Відділом РАЦС Іванківського районного управління юстиції Київської області, актовий запис №84,- розірвано. Дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,- залишено на вихованні матері до його повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до довідки Національної дитячої Спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ» від 01.11.2013 року ОСОБА_3 , 6 років має діагноз: Алергічний ренит. Фактор ризику по бронхіальній астмі(а.с. 42).

З довідки Іванківської ЦРЛ від 12.06.2019 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає в АДРЕСА_1 знаходиться на обліку як часто хворіючий на ГРЗ,ВСД по змішаному типу, ожиріння ІІ ст.,порушення осанки.(а.с.43)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд першої інстанції виходив з того, що розмір стягнення аліментів в розмірі 1/6 частини заробітку (доходів) з відповідача,але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку,до виповнення дитиною повноліття,починаючи з дня подання позову-20 червня 2019 рокує достатнім для матеріального забезпечення сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 і відповідатимутьпринципу рівноправності визначених обов`язків кожного з батьків по матеріальному утриманню та забезпеченню дитини в межах своїх здатностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для йогорозвитку.

Крім того, судом першої інстанції враховано стан здоров`я позивача, відповідача, наявність у відповідача малолітнього сина, ОСОБА_7 ,2013 р.н.,те,що відповідач офіційно працевлаштований,

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із матераілами справи та встановленими обсавинами, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Частинами 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

З матеріалів справи вбачається, а саме з довідки Ладижицької сільської ради, Іванківського району, Київської області від 08.05.2019 року, виданої ОСОБА_2 , що її син, ОСОБА_3 , 2007 року народження проживає разом з нею в АДРЕСА_1 і знаходиться на її утриманні.

З Довідки Ладижицької сільської ради Іванківського району, Київської області від 08.05.2019 року про склад сім`ї ОСОБА_2 , яка проживає в АДРЕСА_1 наступний: ОСОБА_2 -мати; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син.

З Довідки ТЦ`Кооператор» від 12.06.19 року (без печатки і штампа) слідує,що ОСОБА_2 дійсно працює в ТЦ`Кооператор» СПД ФО ОСОБА_8 з 06 травня 2019 року і її заробітна плата за травень становить: 4 000 грн.(а.с.12.).

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

З матеріалів справи слідує, що батьки: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не домовилися про спосіб утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому ОСОБА_1 за рішенням суду від 03.05.2012 року сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3 а в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а отже, позивачка вправі звернутися в суд з таким позовом.

Колегія суддів, погоджуючи з висновком суду першої інстанції про збільшення розміру аліментів, звертає свою увагу на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до довідки Національної дитячої Спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ» від 01.11.2013 року, має діагноз: Алергічний ренит. Фактор ризику по бронхіальній астмі(а.с. 42)., у зв`язку з цим знаходиться на обліку як часто хворіючий на ГРЗ,ВСД по змішаному типу, ожиріння ІІ ст., порушення осанки.(а.с.43)

Разомз тим, колегія суддів бере до уваги те, що у відповідача ОСОБА_1 на утриманні є ще один малолітній син, відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 слідує,що ОСОБА_7 , народився ІНФОРМАЦІЯ_6 . Його батьком є- ОСОБА_1 ;мати- ОСОБА_10 .

Отже, відповідач ОСОБА_1 має двох малолітніх дітей, яких, згідно ст.180 СК України, він зобов'язаний утримувати.

Крім того, колегія суддів, бере до уваги те, що відповідач відповідно до довідки від 03.03.2020 року № 46 офіційно працевлаштований та має регулярний дохід.

Разом з тим, відповідно до положеньстатті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, а саме частин 1, 2 статті 27 держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини 2статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення уСімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За змістомстатті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 та частини 8 статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Згідно зі статтями 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що

відповідач офіційно працевлаштований, стан здоров`я останнього задовільний, а тому в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходів),але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до виповнення дитиною повноліття,починаючи з дня подання позову -20 червня 2019 року, на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи відповідно до наявних у ній на час розгляду матеріалів та представлених сторонами доказів, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин. Зважаючи на матеріальний та сімейний стан сторін, стан здоров`я відповідача та його дохід, вік дітей сторін, їх потреби в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування житлово-комунальними та медичними послугами) та потреби в реалізації освітнього, соціального та духовного розвитку, колегія суддів вважає, що після утримання аліментів в вказаному розмірі, у відповідача залишається сума, яка забезпечує прожитковий мінімум на особу (до категорії якої відноситься відповідач).

Зі змісту ст. 27 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 182 СК Українивбачається, що при визначенні розміру аліментів суд має враховувати ряд обставин, як стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Разом з тим, визначальним при вирішенні питання про розмір аліментів є інтереси дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ст.76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК Українивизначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК Українивизначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК Українипередбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодних доводів на спростування викладених у рішенні суду обставин справи стороною відповідача у розпорядження апеляційного суду не булонадано.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк