Номер провадження: 22-ц/813/7715/20
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

встановив:

05 червня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ 01 жовтня 2011 року, про що складено актовий запис № 707. Також просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і до досягнення повноліття дитини. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору, сплаченого за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, у розмірі 840 грн. 80 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що з 01 жовтня 2011 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в період якого народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач стверджувала, що подружнє життя з відповідачем не склалось, причиною цього є різні погляди на життя, а також виникаючі між ними сварки та розбіжності по найважливішим життєвим питанням, втрачено почуття любові та поваги, більш того, вона має намір зареєструвати шлюб з іншим чоловіком.

Також позивачка стверджувала, що малолітній син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Вказує, що їй матеріально важко утримувати дитину, вона потребує матеріальної допомоги, з урахуванням того, що необхідно оплачувати витрати на харчування, розвиток, одяг та лікування. Крім того, позивачка стверджувала, що відповідач працездатний, фізично здоровий і може за своїм матеріальним станом надавати дитині допомогу.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2020 року провадження по справі було відкрито.

Разом з тим, 02 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 за місцем проживання батька (а.с. 39-56).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про прийняття зустрічного позову до провадження суду та об`єднання його з первісним позовом ОСОБА_2 було відмовлено (а.с. 57-58).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Позивачка повідомила, що бажає розірвати шлюб, так як з листопада 2019 року вона проживає з іншим чоловіком. Проти надання строку для примирення категорично заперечувала.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив надати час на примирення, оскільки вважав доцільним та можливим зберегти сім`ю. Вимоги в частині аліментів фактично визнав.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів було задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрований Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ 01 жовтня 2011 року, про що складено актовий запис №707.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову - 05 червня 2020 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки суму судового збору, сплаченого за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, у розмірі 840 грн. 80 коп.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів відмовити у повному обсязі. Крім того ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року про відмову в прийнятті зустрічного позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Також ОСОБА_1 ставить питання про постановлення окремої ухвали відносно допущених порушень норм матеріального і процесуального права суддею Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М. при розгляді даної цивільної справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 15.10.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 15.10.2020 року.

При цьому колегія суддів зазначає, що двохмісячний строк для розгляду справи в порядку письмового провадження в даному випадку збігає 15.10.2020 року, оскільки 14.10.2020 року був вихідним днем, а у відповідності до ч. 3 ст. 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Також слід зазначити, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі від 14.08.2020 року, згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, відповідач і апелянт ОСОБА_1 , а також представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Прокопова В.О. отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 111-112, 113, 115, 116).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, районний суд виходив із того, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 СК України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів, районний суд виходив із того, що за змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд першої інстанції вказав про визнання відповідачем позову в цій частині.

У зв`язку з цим та у відповідності до вимогист. 180 СК України, згідно якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частки від доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, про що Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складно актовий запис № 707 (а.с. 5).

В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Починаючи з 2017 року подружжя фактично припинило сімейні стосунки, кожен з них живе своїм життям та своїми інтересами, спільне господарство подружжя не веде.

Малолітня дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на повному її утриманні.

Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, спільне домогосподарство не ведуть, фактичні шлюбні відносини припинені, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що збереження шлюбу буде суперечити правам позивачки, що є недопустимим.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України та ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Крім того, за змістом ст. 24 СК України шлюб примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Однак, як зазначила позивачка, вона не бажає миритися з чоловіком, а тому суд не може примусити її зберегти шлюб.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог про стягнення аліментів, вважає його законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Так ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у відповідності до ст. 180 СК України батьки несуть рівний обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд врахував обставини, передбачені ст.182 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції враховано, що відповідач фізично здоровий, та має обов`язок утримувати свого малолітнього сина.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично не погоджувався з вимогами про стягнення з нього аліментів, проте в апеляційній скарзі зазначив, що згодний їх платити у розмірі 75% від його заробітної плати, тільки щоб зберегти сім`ю (а.с.72).

При ухваленні рішення по справі суд також керувався Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» яким встановлено у 2020 році прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення становить: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Згідно ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ч.ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 18 вказаної Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частці від доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову і до досягнення повноліття дитини.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що шлюб сторін може бути збережений і суд був зобов`язаний вчинити дії, які направлені для збереження сім`ї, тобто дати сторонам строк для примирення, в даному випадку не можуть бути підставою для скасування судового рішення, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя здійснюється якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Тобто призначати строк для примирення подружжя це право, а не обов`язок суду.

Частиною 7 ст. 240 ЦПК України передбачено, що у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Оскільки укладання шлюбу здійснюється на вільних та добровільних засадах, ніхто не може бути примушений до збереження подружніх відносин, якщо втрачена їх основа.

Та обставина, що шлюб між сторонами не може бути збережений додатково підтверджується неодноразовими заявами представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Прокопової В.О. про необхідність розгляду справи без надання сторонам строку для примирення (а.с.124-126, 128, 142-146).

При цьому остання заява датована 07.10.2020 року, що додатково свідчить про те, що шлюб між сторонами не може бути змережений.

Більше того, колегія суддів зазначає, що з моменту пред`явлення позову і до теперішнього часу, тобто протягом більше 4-х місяців, позивач ОСОБА_1 не вжив жодних заходів для збереження сім`ї, що додатково свідчить про неможливість надання сторонам строків для примирення.

Крім того, як було зазначено вище, цивільні справи про розірвання шлюбу і стягнення аліментів включені до переліку малозначних справ, що підтверджується п.4 ч.6 ст. 19 ЦПК України, а тому у відповідності до ст.. ЦПК України підлягають розгляду протягом розумного строку, але не більше 60 днів з дня відкриття провадження у справі, що передбачено ст. 275 ЦПК України.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що як роз`яснив пленум ВСУ в постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Таке роз`яснення цілком відповідає ст. 51 Конституції України, згідно з якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Дане положення кореспондує ст. 24 СК України, яка визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Окрім цього, ст. 16 Загальною декларацією прав людини визначено, що чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Крім того, як вбачається з протоколу судового засідання від 03.07.2020 року під час розгляду справи у судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 заперечувала проти надання строку для примирення (а.с. 59).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу (більше трьох років) сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивачка не висловила ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, тим більше наполягала на розірванні шлюбу, пославшись на бажання зареєструвати шлюб із іншим чоловіком, ні під час апеляційного розгляду.

Зазначеними обставинами повністю спростовуються доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про можливість збереження сім`ї і повністю знайшли своє підтвердження заперечення позивачки ОСОБА_2 про неможливість збереження сім`ї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про прийняття зустрічного позову до провадження суду та об`єднання його з первісним позовом ОСОБА_2 , посилаючись на те, що судом постановлено неправомірну ухвалу, чим фактично позбавлено його у доступі до правосуддя гарантованого Конституцією та Законами України.

Однак, зазначені доводи заявника апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки за своєю суттю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом.

За приписами ч. 2 ст. 193 ЦПК України умовами прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Як вбачається із ст. 193 ЦПК України, прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним не є обов`язком суду, що розглядає справу, а навпаки відноситься до його дискреційних повноважень, при цьому, сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу як суд першої інстанції.

Так, суд при вирішенні питання щодо прийняття до розгляду зустрічного позову повинен виходити з того, що наявність підстав, передбачених законом як умови прийняття зустрічного позову, свідчать про наявність певного зв`язку між первісною і зустрічною вимогами. Відсутність такого зв`язку не виправдала б можливість спільного розгляду цих вимог в одному процесі.

Недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Із аналізу первісного позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та зустрічного позову про визначення місця проживання дитини, вбачається, що хоч правовідносини, які виникли між сторонами і регулюються Сімейним Кодексом України, однак можуть бути розглянуті окремо незалежно одна від іншої, оскільки дані позови не є взаємопов`язані і задоволення зустрічного позову жодним чином не впливає на задоволення первісного позову. При цьому спільний розгляд таких позовних вимог є недоцільним, адже при розгляді позову про визначення місця проживання дитини істотно розширюється предмет доказування та може виникнути необхідність залучення нових учасників процесу, що призведе до затягування розгляду справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що у прийнятті зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом слід відмовити, є вірними та такими, що відповідають як нормам матеріального, так і нормам процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Стосовно доводів апелянта ОСОБА_1 про те, що судом під час розгляду справи не досліджено належним чином повно та всебічно усіх дійсних обставин справи, у зв`язку із чим постановлено неправомірне рішення та є усі підстави для винесення окремої ухвали відносно судді першої інстанції Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М., апеляційний суд зазначає, що підстави для постановлення окремої ухвали відсутні з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст.262 ЦПК України, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причин та умов, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.

Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.

Надання оцінки вищезазначеним доказам є компетенцією суду при вирішенні спору щодо законності прийняття оскаржуваних рішень. Враховуючи зміст позовних вимог та мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, з якими погодилась і колегія суддів апеляційної інстанції, обставини, які мають значення для вирішення цієї справи, були встановлені судом, а тому підстави для постановлення окремої ухвали відносно судді Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М., передбачені ст. 262, 385 ЦПК України, відсутні.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.А. Громік

О.С. Комлева