Справа № 212/5357/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого Чайкіна І.Б., за участю: секретаря судового засідання Бесараб О.В., в порядку ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Черевик Олександр Миколайович до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2020 адвокат Черевик Олександр Миколайович який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою в якій просив стягнути з урахуванням уточнених вимог, стягнути з ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію, належну їй при звільнені у розмірі 1 457 грн. 52 коп.; б). середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 09.12.2008 року по 19.03.2012 року в розмірі 61 955 грн. 34 коп. Мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка ОСОБА_1 в період з 21.10.1980 року по 03.05.1983 року, з 20.06.1997 року по 08.12.2008 року перебувала у трудових відносинах з ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» (далі - ПрАТ «ЦГЗК»). 08 грудня 2008 року позивачка була звільнена з підприємства за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію в порядку ст. 38 КЗпП України. У 2020 році вона дізналася, що при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити їй вихідну допомогу в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача 13 років та була звільнена за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Однак до часу звернення до суду належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені. Також, враховуючи, що при звільнені позивачці не було виплачено одноразову допомогу у строки визначені ст. 116 КЗпП України, підприємство зобов`язано виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вважає, що з вини підприємства порушені трудові права та гарантії позивачки, які передбачені трудовим законодавством України.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

28 серпня 2020 року представником відповідача надано до суду витребувані докази, а саме довідку про середній заробіток, копію розрахункового листа та копію наказу про припинення трудового договору.

10 вересня 2020 року представником позивача надано уточнену позовну заяву.

Представниця відповідача ОСОБА_2 скористалась правом надання відзиву в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог, вважала їх непоґрунтованими. Вказала, що п.6.1 Галузевої угоди на 2007-2008 роки передбачена гарантія виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 7,5 до 15 років у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника; від 15-20 років двомісячної середньої заробітної плати та від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати. Однак на дату звільнення позивачка ОСОБА_1 не досягла 52 річного віку, таким чином законних підстав для отримання одноразової допомоги не було. Зазначає, що вина підприємства ПРАТ 2ЦГЗК» щодо невиплати належної позивачці суми одноразової вихідної допомоги у строки зазначені ст. 116 КЗпП України відсутня, оскільки підприємство керувалося вимогами чинного Колективного договору на 2007-2008 роки та вважав що підприємством була проведена повна виплата всіх сум при звільнені позивачки. Звернула увагу суду, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом після спливу 11 років 7 місяців після звільнення, що призвело до значного збільшення розміру санкцій вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги. Позивачкою та її представником не надано до суду жодного доказу про поважні причини неможливості звернення до суду за захистом порушених прав раніше. Крім того, просить застосувати принцип співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої одноразової вихідної допомоги та зменшити невиплачену суму середнього заробітку, що буде відповідати принципам виваженості, розумності та справедливості.

Представник позивачки Черевик О.М. в судове засідання не з`явився, подав через канцелярію суду заяву в якій просив розглянути справу у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав з підстав викладених в уточненій позовній заяві та просив її задовольнити.

Представниця відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подала через канцелярію суду заяву в якій просила розглянути справу її відсутність, просила відмовити у задоволені позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до наступного висновку.

Статтею 43 Конституції України проголошено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 в період з 21 жовтня 1980 року по 03 травня 1997 року, 20 червня 1997 року по 08 грудня 2008 року перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК», працювала на різних посадах на підприємстві , що не оспорюється відповідачем та підтверджується копією трудової книги ( а.с. 10-15).

Згідно копії Наказу про припинення трудового договору від 08 грудня 2008 року № 231к-1230 ОСОБА_1 була звільнена з роботи 08 грудня 2008 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 42).

У відповідності до розрахункового листа ПрАТ «ЦГЗК» за грудень 2008 року ОСОБА_1 , при звільненні з підприємства відповідача, допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с. 41).

Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» № 739 від 21.08.2020 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 , за два останні місяці перед звільненням жовтень - листопад 2008 року склала: 1 457 гривень 52 копійки, середньогодинна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала 9 гривень 42 копійки з урахуванням усіх податків (а.с.42).

Положеннями статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» встановлені форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі Галузева Угода), яка була чинною на день звільнення позивачки й положення, якої поширюються на ПрАТ «ЦГЗК», встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. (п.1.12)

Відповідно до п. 6. 1Галузевої Угоди, підприємство повинно виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. (а.с. 18-19).

Приписами статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

За правилами статті 16 КЗпП України умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Судом досліджено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивачки із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки встановлює вікові обмеження у виплаті вихідної допомоги.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відпрацювала на підприємстві відповідача 13 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що на позивачку ОСОБА_1 розповсюджується дія п. 6. 1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.

Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Позивачка була звільнена з підприємства відповідача 08 грудня 2008 року, тому розрахунковим періодом є два попередні перед звільненням повні місяці жовтень - листопад 2008 року. В зазначені місяці середньомісячна заробітна плата позивача складала 1 457 гривень 52 копійки.

Враховуючи, що відповідачем при звільненні позиваки не сплачено їй вихідну допомогу, то стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає 1 457 гривень 52 копійок.

За правилами частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 09 грудня 2008 року по 31.12.2012 року становить 6 577 робочих годин, середньогодинна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням склала 9 гривень 42 копійки, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 61 955 гривень 34 копійок (6 577 год. х 9,42 грн.)

Таким чином, позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 в частині стягнення вихідної допомоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Разом з тим, у Постанові ВП ВС від 26.06.2019р. справа № 761/9584/15-ц провадження № 14-623цс18 вказано, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Позивач звернулася до суду з цим позовом 23 липня 2020 року, тобто зі спливом більш ніж одинадцяти років після звільнення з роботи, яке мало місце 08 грудня 2008 року.

Сума компенсації позивачу виплати одноразової (вихідної) допомоги в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати (1 457,52 грн), є більш ніж у сорок два рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (61 955,34 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Щодо судових витрат слід зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

На підставі ст. ст. 47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, керуючись ст. ст. 4,12, 13, 76-83,141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Черевик Олександр Миколайович до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію, належну їй при звільненні у розмірі 1 457 (одна тисяча чотириста п`ятдесят сім) гривень 52 копійки, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 09 грудня 2008 року по 19 березня 2012 року у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», місцезнаходження: 50029, місто Кривий Ріг, Покровський район, код ЄРДПОУ 00190977.

Повне рішення складено та підписано 05 жовтня 2020 року.

Суддя: І. Б. Чайкін