Справа № 465/3517/19 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/201/20 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м.Львів

Справа № 465/3517/19

Провадження № 22ц/811/201/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув апеляційні скарги ОСОБА_5 та Акціонерного товариства «Кредобанк»

на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 26 листопада 2019 року у складі судді Ванівського Ю.М.,

у справі за позовом ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчикова Івана Володимировича, ОСОБА_6 , Акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсними правочинів, -

встановив:

7 травня 2007 року громадянин Республіки Польща ОСОБА_7 звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 7 травня 2007 року між ним та ПАТ «Кредобанк» укладено три договори банківського рахунку у національній валюті, євро та доларах США. На підставі цих договорів банк відкрив поточний рахунок № НОМЕР_1 . Вказує, що 8 травня 2007 року між відповідачем та ним ( ОСОБА_8 ) укладено договір банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/13085037 про поміщення коштів в банк та їх повернення з обумовленими процентами. Зазначає, що відповідно до п. 3.1 цього договору розмір процентної ставки, що нараховується на суму вкладу, становить 9,6 річних (основна ставка); додаткова ставка за перший рік після укладення договору - 50% від основної процентної ставки; за другий рік - 55% від основної процентної ставки; за третій та наступні роки - 60 % від основної процентної ставки. Строк дії договору - до 8 травня 2027 року. Вказує, що крім цього, 8 травня 2007 року укладено договір банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/3085042. Предметом даного договору були послуги банку по розміщенню коштів в національній валюті на вкладному рахунку № НОМЕР_2 в банку та їх повернення з обумовленими процентами. Відповідно до п. 3.1 договору розмір процентної ставки, що нараховується на суму вкладу, становить 9,6 % річних (основна ставка); додаткова процентна ставка за перший рік після укладення договору - 50% від основної процентної ставки; за другий рік - 55% від основної процентної ставки; за третій та наступні роки - 60 % від основної процентної ставки. Строк дії договору - до 8 травня 2027 року. 7 травня 2007 року укладено договори про надання додаткових послуг по розрахунковому обслуговуванню. Відповідно до умов цих договорів ПАТ «Кредобанк» зобов`язався надавати йому (позивачу) додаткові послуги по розрахунковому обслуговуванню, які полягають у здійсненні періодичних перерахувань коштів з поточного рахунку клієнта, що не пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності. В травні 2007 року ним ( ОСОБА_8 ) на підставі договорів банківського вкладу «Рантьє» залучено кошти у національній валюті на депозит на загальну суму 4 978 852,21 грн. Цей факт стверджується виписками по особових рахунках від 10 жовтня 2016 року за період з 7 травня 2007 року по 21 серпня 2010 року та з 21 серпня 2010 року по 10 жовтня 2016 року. 10 жовтня 2016 року він (позивач) звернувся до ПАТ «Кредобанк» для отримання інформації про стан його депозитних вкладів. 11 жовтня 2016 року банк йому повідомив, що 14 березня 2014 року на підставі платіжного доручення № 7419110 кошти в сумі 12 923 891,01 грн. перераховані з рахунку № НОМЕР_3 , відкритого на його ім`я ( ОСОБА_5 ) в ПАТ «Кредобанк», на рахунок № НОМЕР_4 , відкритий на його ім`я у АТ «Артем-банк». На підставі заяв від 11 березня 2014 року про дострокове розірвання договорів банківських вкладів від 8 травня 2007 року закрито депозитні рахунки № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 . З відповіді банку вбачається, що 11 березня 2014 року до ПАТ «Кредобанк» звернувся представник ОСОБА_5 із заявами про дострокове розірвання договорів банківських вкладів. В якості підтвердження повноважень останній надав оригінал нотаріально посвідченої довіреності. Стверджує, що з цієї відповіді йому стало відомо про довіреність, яку він не видавав, а з ОСОБА_6 він не знайомий. Також зазначає, що з 9 жовтня 2008 року по 26 січня 2016 року він (позивач) перебував у місцях позбавлення волі у Республіці Польща і не міг знаходитися у м. Ірпінь Київської області. Вказує, що, згідно оскаржуваної довіреності, його особу встановлено на підставі паспорта НОМЕР_7 , виданого ОСОБА_9 11 лютого 2000 року. Однак, строк дії цього паспорта закінчився 11 лютого 2010 року, що вказано в паспорті. Зазначає, що окрім вказаної довіреності від його імені вчинено й інші довіреності: 1 березня 2014 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В. посвідчено довіреність від його імені, якою уповноважено Василенка О.В. на представництво його (позивача) інтересів (реєстраційний номер у реєстрі нотаріальних дій 138); 3 березня 2014 року посвідчено доручення, зареєстроване у реєстрі нотаріальних дій за №141; 7 березня 2014 року посвідчено доручення на відкриття та розпорядження банківськими рахунками (номер у реєстрі нотаріальних дій 148). Зазначає, що, діючи на підставі оскаржуваної довіреності, ОСОБА_6 подав до ПАТ «Кредобанк» заяви про дострокове розірвання договорів банківського вкладу №2630/01/3085037 і №2630/01/3085042 від 8 травня 2007 року. На підставі вказаних заяв у ПАТ «Кредобанк» закриті депозитні рахунки. Вважає недійсними вказані довіреності та заяви про дострокове розірвання договорів. Просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2019 року в позові відмовлено за пропуском позовної давності.

Рішення суду оскаржилиОСОБА_7 та Акціонерне товариство «Кредобанк».

ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

АТ «Кредобанк» просить змінити резолютивну частину оскаржуваного рішення та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 з підстав необґрунтованості. Вказує, що в рішенні Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року, прийнятому у справі між цими ж сторонами щодо повернення коштів, вірно зазначено, що в діях працівників банку при здійсненні операції 14 березня 2014 року щодо перерахування коштів позивача відсутні порушення вимог чинного законодавства та нормативно-правових актів Національного банку України. Тому відсутні правові підстави для стягнення з банку грошових коштів. Вважає, що оскаржувані довіреності відповідають вимогам чинного законодавства. Посилання позивача, на той факт, що він не підписував довіреностей, не спростовуються наведеними доказами. Зазначає, що позивач не повідомив банк про закінчення терміну дії паспорта.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 належить задовольнити частково, апеляційну скаргу АТ «Кредобанк» - задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 496 ЦПК України передбачено, що іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Вони мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відмовляючи в позові з мотивів пропуску позовної давності, суд зазначив наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено поважності причин пропуску звернення до суду із цим позовом. Посилання позивача на той факт, що йому стало відомо про оскаржувану довіреність, на підставі якої ОСОБА_6 було вчинено ряд дій щодо розірвання договорів банківського вкладу лише з відповіді ПАТ «Кредобанк» № 143/L-22-01/1 від 11 жовтня 2016 року, не спростовує того факту, що він міг дізнатися або і знав про існування такої раніше.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду належить виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності (постанова Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-619цс15).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Довіреність за своєю суттю є правочином, оскільки спрямована на встановлення, зміну чи припинення прав та обов`язків, тому на неї поширюються загальні положення про правочини.

Законодавчі вимоги до посвідчення довіреностей встановлені главою 4 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5, яка, серед іншого, передбачає наступне:

-довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами;

-у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Дії, які належить вчинити представнику, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними;

-у тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування для юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження - для юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посади, які вони займають;

-строк дії довіреності зазначається словами та визначається роками, місяцями, тижнями, днями і не може бути визначений настанням будь-якої події;

-посвідчені нотаріусами довіреності, а також передоручення за ними, припинення їх дії підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей.

Пунктом 1 глави 9 Розділу І вказаного Порядку також передбачено, що тексти довіреностей викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У статті 237 цього Кодексу передбачено, що представництвом є правовідношення, у якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно із статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності з урахуванням положень статей 76-80,89 ЦПК України.

Способи захисту цивільного права передбачені у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними, посвідчених приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В. на довірену особу ОСОБА_6 : довіреності від 7 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за №147; довіреності від 1 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за №138; довіреності від 3 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за №141; довіреності від 7 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за №148; визнання недійсними заяв ОСОБА_6 від імені ОСОБА_5 від 11 березня 2014 року про дострокове розірвання договорів банківського вкладу №2630/01/3085037 від 8 травня 2007 року та №2630/01/3085042 від 8 травня 2007 року.

В матеріалах справи наявна лише не завірена копія довіреності від 7 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі за № 147, виконана на бланку ВТР № 422401 (т.1 а.с.47-48). Інші оспорювані довіреності або їх копії в матеріалах справи відсутні. Не завірена копія витягу з Єдиного реєстру довіреностей (т.1 а.с.61-63) не містить відомостей про зміст та порядок посвідчення цих правочинів. Заяви, які просить визнати недійсними позивач, в матеріалах справи відсутні.

Є встановленим, що 7 травня 2007 року позивач та ПАТ «Кредобанк» уклали три договори банківського рахунку у національній валюті, у євро та доларах США та два договори про надання додаткових послуг по розрахунковому обслуговуванню. На підставі вказаних рахунків банк відкрив ОСОБА_10 поточний рахунок № НОМЕР_8 . Цього дня вони уклали договори про надання додаткових послуг по розрахунковому обслуговуванню.

8 травня 2007 року цими сторонами укладено договори банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/3085037 та №2630/01/3085042 про розміщення в банку коштів у національній валюті на вкладному рахунку № НОМЕР_8 та їх повернення з процентами в обумовленому розмірі.

У зв`язку з реорганізацією Другої Львівської філії філії ПАТ «Кредобанк», за ініціативою банку 21 серпня 2010 року кошти з депозитних рахунків позивача перенесені на рахунки з іншими номерами.

7 березня 2014 року приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиков І.В. посвідчив довіреність ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_7 , виданий ОСОБА_12 11.02. 2000 року, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Цією довіреністю уповноважується ОСОБА_6 вчиняти від імені доручителя дії щодо розпорядження будь-якими рахунками, відкритими на підставі договорів/угод з банками (їх філіями, відділеннями, представництвами) в тому числі, відкритих на підставі договору № 2630/01/3085037 dd 07/05/2007, договору № 2630/01/3085042 dd 07/05/2007, укладених з ПАТ «Кредобанк».

11 березня 2014 року до ПАТ «Кредобанк» звернувся представник ОСОБА_5 - Василенко О.В. із заявами про дострокове розірвання договорів банківських вкладів позивача. На підставі вказаних заяв закрито депозитні рахунки № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 .

10 жовтня 2016 року позивач звернувся до ПАТ «Кредобанк» із проханнями про надання інформації щодо стану його депозитних вкладів. Позивач отримав відповідь банку, що 14 березня 2014 року платіжним дорученням № 7419110 кошти в сумі 12 923 891,01 грн. перераховані з рахунку № НОМЕР_3 , відкритого у ПАТ «Кредобанк», на рахунок № НОМЕР_4 , відкритий на його ім`я у АТ «Артем-банк».

Позивач 10 жовтня 2016 року заявив банку, що з моменту відкриття рахунку у ПАТ «Кредобанк» він не видавав жодних довіреностей, які б стосувались рахунків, відкритих у цьому банку.

11 жовтня 2016 року АТ «Кредобанк» повідомив правоохоронні органи про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення по факту перерахування коштів з рахунків, відкритих на ім`я позивача. За цим фактом розпочато досудове розслідування (кримінальне провадження № 0003685), відомості про яке внесено 13 жовтня 2016 року.

З листа АТ «Артем - банк» № 325 від 9 лютого 2017 року вбачається, що у цьому банку був відкритий рахунок № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_5 і 14 березня 2014 року грошові кошти були зараховані на вказаний рахунок згідно платіжного доручення №7419110.

Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 3 статті 203 цього Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77, частини 1 статті 79, частини 1 статті 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 6 статті 81 цього Кодексу передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, у якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, а відповідно до частини 1 статті 244 цього Кодексу представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Вимоги до посвідчення довіреностей встановлені главою 4 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5, де, серед іншого, передбачено наступне: довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами; у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Дії, які належить вчинити представнику, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними; у тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування для юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження - для юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посади, які вони займають; строк дії довіреності зазначається словами та визначається роками, місяцями, тижнями, днями і не може бути визначений настанням будь-якої події; посвідчені нотаріусами довіреності, а також передоручення за ними, припинення їх дії підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей. Тексти довіреностей викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків (пункт 1 глави 9 Розділу І вказаного Порядку).

Із довіреності від 7 березня 2014 року, зареєстрованої в реєстрі за номером 147, вбачається, що така містить всі наведені вище реквізити, виконана на бланку нотаріального документа.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він не міг підписати оскаржувані довіреності, оскільки в момент їх посвідчення перебував в місцях позбавлення волі, в довіреності вказаний паспорт, який на момент її посвідчення втратив чинність, підпис на довіреності вчинений не ним і не має схожості з його підписом.

На підтвердження цього позивачем надано копію свідоцтва про звільнення від 26 січня 2016 року, копію відповіді Апеляційного суду м.Лодзь від 13 жовтня 2016 року, копію запиту про надання інформації про особу від 18 липня 2016 року.

У відповіді Апеляційного суду наявний текст українською мовою: «Штамп: Голова II Кримінального відділу Апеляційного суду в Лодзі ОСОБА_13 ». Однак у копії документа польською мовою такий текст відсутній, що дає підстави вважати, що переклад не відповідає документу на польській мові, оригінал якого не надано (т.1 а.с.66-68).

Докази про те, що дія паспорта ОСОБА_5 для виїзду за кордон НОМЕР_9 не була продовжена після 11 лютого 2010 року, відсутні.

З довідки від 12 березня 2020 року про видачу паспортів ОСОБА_10 вбачається, що відомості, внесені у цю довідку, не відповідають іншим доказам. Зокрема, у цій довідці зазначено, що ОСОБА_10 видано тільки три паспорти, зокрема, паспорт ЕК4788494 від 10 жовтня 2016 року, який дійсний до 2 листопада 2026 року (т.2 а.с.79-80). Однак із оглянутого в судовому засіданні паспорта позивача з таким номером вбачається, що він дійсний до 10 жовтня 2026 року (т.2 а.с.107).

В апеляційному суді позивач також надав паспорт НОМЕР_10 , дійсний до 17 вересня 2025 року (т.2 а.с.105), хоч у довідці не зазначено, що такий паспорт йому видавався.

Пояснення позивача, що він не підписував оспорювану довіреність, не підтверджені іншими об`єктивними доказами. Із документів, які містяться в матеріалах справи, підписаних позивачем, вбачається, що його підписи відрізняються між собою. Сторона позивача не ініціювала питання проведення почеркознавчої експертизи підпису, проставленого в довіреності, для визначення якою особою такий вчинений.

Відповідно до частини 8 статті 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Bepxовною Радою України.

Частиною 1 статті 15 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах («Визнання документів») від 24 травня 1993 року передбачено, що документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у листі № 24-754/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» зазначив, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою (п.7).

Представники відповідача ставлять під сумнів достовірність наданих копій документів. В суді першої інстанції було заявлено клопотання про надання оригіналів документів, копії яких долучено до матеріалів справи, але таке було відхилене.

Вматеріалах справи наявна лише незавірена копія довіреності від 7 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі за № 147 (т.1 а.с.47-48). Позивач не надав інші довіреності - зареєстровані в реєстрі нотаріальних дій за №№ 138,141,148, а також заяви, які позивач просить визнати недійсними. Клопотань про витребування таких він не заявляв. Витяг з реєстру довіреностей не може замінити самі документи та не містить відомостей про їх зміст.

Представники ПАТ «Кредобанк» під час розгляду справи судом першої інстанції наголошували на неналежність наданих доказів. Позивач та його представники не спростували ці доводи, не долучили будь-яких інших доказів на підтвердження позовних вимог, не заявляли клопотань про призначення експертизи, витребування додаткових доказів тощо.

Представником позивача через канцелярію апеляційного суду до матеріалів справи долучено додаткові довідки, які завірені представником позивача адвокатом Сотником О.І. Ці довідки також не містять всіх реквізитів, не легалізовані у встановленому порядку, оскільки оригінали або нотаріально посвідчений переклад документів не надано. Позивач не ствердив, що володіє оригіналами цих документів.

Є встановленим, що у свідоцтві про звільнення вказано паспортні дані особи, які відмінні від тих, що містяться в інших матеріалах справи, у двох інших документах паспортні дані позивача не вказані взагалі. У свідоцтві про звільнення, запиті про надання інформації про особу та у позовній заяві вказані 3 різні адреси проживання ОСОБА_5 , у відповіді Апеляційного суду адресні дані не вказані. У запиті про надання інформації про особу ОСОБА_5 наявний штамп Інформаційного пункту Національного карного реєстру у Лодзі при Районному суді для Лодзі-Середмістя: «Не фігурує в Карній картотеці Національного карного реєстру». У копії свідоцтва про звільнення польською мовою печатка та реквізити особи, яка підписала це свідоцтво, є нечитабельними. В копії відповіді Апеляційного суду м. Лодзь від 13 жовтня 2016 року відсутня гербова печатка, прізвище та ім`я уповноваженої особи, яка його підписала, хоч наявність таких вказана у перекладі цього документу.

Тому описані вище надані позивачем копії документів не можуть бути прийняті як письмові докази щодо предмета спору, оскільки вони не легалізовані в установленому порядку, не можуть бути визнані без їх легалізації відповідно до частини 8 статті 95 ЦПК України.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права у визначений законом спосіб. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

У постанові Верховного Суду від 5 квітня 2018 року (справа № 405/20/15-ц зазначено наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Позивач у встановленому порядку не спростував презумпцію правомірності оспорюваних правочинів. Судом не встановленояке суб`єктивне цивільне право позивача було порушене, не визнане чи оспорене, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочинів недійсними. А тому належить зробити висновок про відсутність підстав для визнання недійсними цих правочинів.

У порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, Позивач не довів у чому саме полягає порушення його прав у зв`язку із вчиненням оскаржуваних довіреностей та заяв, задоволення позову не відновить порушене на думку позивача право, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Положеннями статті 261 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів колегія суддів прийшла до висновку, що підставність позовних вимог не доведена належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Тому в позові належить відмовити.

Самостійною підставою для відмови в позові є пропуск позовної давності без поважних причин. Відмова в позові з цих підстав можлива у випадку доведеності позовних вимог, але у зв`язку з пропуском позовної давності.

На це суд першої інстанції уваги не звернув та не зазначив у мотивах оскаржуваного рішення, що він прийшов до висновку про порушення прав позивача, які підлягають судовому захисту, але позов подано з пропуском позовної давності без поважних причин.

Відповідно до статті 376 ЦПК України оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові за необґрунтованістю.

Керуючись: п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2019 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними, посвідчених приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим Іваном Володимировичем на довірену особу ОСОБА_6 : довіреності від 7 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за №147; довіреності від 1 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за №138; довіреності від 3 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за №141; довіреності від 7 березня 2014 року, зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за №148; визнання недійсними заяв ОСОБА_6 від імені ОСОБА_5 від 11 березня 2014 року про дострокове розірвання договорів банківського вкладу №2630/01/3085037 від 8 травня 2007 року та №2630/01/3085042 від 8 травня 2007 року, - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді