Постанова

Іменем України

01 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 127/12474/16-ц

провадження №61-22225св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Воробйової І. А. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна акціонерна компанія «Укрресурси»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Якименка М. М., Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної акціонерної компанії «Укрресурси» (далі - ДАК «Укрресурси») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом ДАК «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року № 1 змінено дату його звільнення з посади заступника директора заводу «Модуль» з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року, а 26 грудня 2015 року видана трудова книжка, однак розрахунку з ним при звільненні не проведено.

Судовими рішеннями стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та останнім рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року з відповідача стягнуто на його користь середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні

по 10 травня 2016 року.

Позивач посилався на те, що відповідачем при звільненні не проведено з ним повного розрахунку, чим порушено права позивача.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2016 року по 10 липня 2016 року в розмірі 27 000 грн або на час вирішення справи судом, компенсацію втраченої частини коштів у розмірі 1 401 325 грн та 100 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2016 року по 10 липня 2016 року в розмірі

18 000,00 грн, компенсації втрати частини заробітку внаслідок затримки в термінах його виплати у розмірі 26 478,66 грн, а всього 44 478,66 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із непроведенням з працівником повного розрахунку при звільненні, наявні правові підстави для стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 07 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ДАК «Укрресурси» визнано банкрутом, а тому відсутні правові підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Поняття банкрутства, порядок відновлення платоспроможності суб`єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом, порядок та умови застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредитора визначаються Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яким, зокрема, і встановлено порядок розгляду таких спорів.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2019 року справу

повернуто на розгляд відповідної колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2018 року скасовано.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та відшкодування моральної шкоди передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та відшкодування моральної шкоди закрито.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на даний час справа про банкрутство ДАК «Укрресурси» перебуває в провадженні Господарського суду м. Києва. Отже, враховуючи обставини справи, а також наявність спору, стороною якої є боржник - ДАК «Укрресурси», спір стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та відшкодування моральної шкоди, тому зазначена справа не може розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та направити справу до апеляційного суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2019 року. Позовні вимоги ОСОБА_1 повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки постановою Господарського суду міста Києва від 06 квітня 2012 року ДАК «Укрресурси» визнано банкрутом, тобто до набрання чинності нової редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та до внесення змін до статті 12 Господарсько процесуальним кодексом України.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 11 листопада 1992 року ОСОБА_1 працював заступником директора по будівництву Вінницького заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач.

Наказом ДАК «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня

2001 року (т.1 а.с. 10).

У день звільнення позивача відповідачем не проведені всі належні йому виплати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня

2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» та стягнуто з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2016 року по 10 травня 2016 року. При розгляді цієї справи встановлено, що на день ухвалення рішення з позивачем такі виплати не проведені (т. 1 а.с. 17-19).

Постановою Господарського суду міста Києва від 06 квітня 2012 року ДАК «Укрресурси» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правовідносини між сторонами виникли щодо стягнення з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 травня по 10 липня

2016 року та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» та стягнуто з ДАК «Укрресурси» на його користь середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2016 року по 10 травня 2016 року. При розгляді зазначеної справи встановлено, що на день ухвалення рішення з позивачем такі виплати не проведені.

Статтею 94 КЗпП Українивизначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП Українивласник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

04 листопада 2012 року набрав чинності Закон України від 02 жовтня 2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань» (далі - Закон України № 5405-VI), що доповнив розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції Закону України № 4212-VI пунктом 11, згідно з яким положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом; положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

19 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у редакції Закону України № 4212-VI (зі змінами, внесеними Законом України № 5405-VI).

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у частині четвертій статті 10 визначив, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, зокрема спори про стягнення заробітної плати.

Крім того, підпункт 1 пункту 7 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону доповнив частину першу статті 12 ГПК України пунктом 7, згідно з яким господарським судам стали підвідомчі справи у всіх майнових спорах з вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, зокрема у спорах про стягнення заробітної плати.

Таким чином, ГПК України з 19 січня 2013 року встановив для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, підвідомчість усіх майнових спорів з вимогами до боржників у такій справі.

Проте Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно з пунктом 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» (зокрема і його частина четверта статті 10) не може бути застосований до справ про банкрутство, провадження в яких порушено до 19 січня 2013 року, якщо на цю дату господарським судом ухвалено постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 456/20/16 (провадження № 14-7цс18).

Постановою Господарського суду міста Києва від 06 квітня 2012 року ДАК «Укрресурси» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Станом на 19 січня 2013 року відповідач вже був визнаний банкрутом. Отже, згідно з пунктом 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», припис частини четвертої статті 10 цього Закону та пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Вирішуючи питання про визначення предметної юрисдикції справи за позовом до боржника, щодо якого господарським судом була порушена справа про банкрутство, повинні враховуватися положення пункту 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення предметної юрисдикції справ про стягнення з боржника заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати і їх слід розглядати у порядку цивільного судочинства.

До цих справ не застосовуються положення частини четвертої статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (який набрав чинності 19 січня 2013 року) і пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що передбачають юрисдикцію господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішувати всі майнові спори з вимогами до боржника.

Апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційний суд не врахував положення наведених норм закону, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Повторно переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог частини першої статті 417 ЦПК України, вказаних вказівок Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 127/12474/16-ц (провадження 61-274св17) не врахував.

Враховуючи викладене, постанова суду апеляційної інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 411, 415, 416, 418, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. А. Воробйова

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Н. Ю. Сакара