Повадження № 2/638/4253/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Рассохи В.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Житло вона отримала згідно протоколу міської громадської комісії з житлових питань № 10 від 13 липня 2017 року, яке затверджене рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 19 липня 2017 року № 468. По теперішній час разом із нею за цією адресою проживає відповідач, який зловживає алкоголем та курінням, ніде не працює, за його борги розраховується позивачка, а відповідач розраховує на кошти, які держава виділяє як допомогу дитині з інвалідністю, на заробіток позивачки та допомогу з інвалідності.

На момент отримання зазначеної квартири відповідач був вписаний як чоловік, оскільки на той період часу вони перебували в шлюбі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, але відповідач продовжує проживати у зазначеній квартирі.

Позивачка зазначила, що необхідність зняття відповідача з реєстрації обумовлена тим, що він не сплачує комунальні платежі, не доглядає дитину, не працює, не сплачує аліменти, зловживає алкоголем, водить в квартиру жінок тощо.

Позивачка просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача судові витрати.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив, що вважає позовну заяву необгрунтованою, безпідставною, не підтвердженою жодними належними та допустимими доказами. Посилається на те, що позивачка разом з сім`єю перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у виконавчому комітеті Харківської міської ради, рішенням якого від 28 грудня 2016 року дозволено покращити житлові умови сім`ї з метою виконання зазначеного рішення виконавчого комітету, надано позивачці разом з відповідачем та їхнім спільним сином двокімнатну квартиру. Також, відповідач вказує на те, що 27 листопада 2018 року відділом привтизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради було видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , власниками якої зазначено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Тобто, квартира належить позивачці та членам її родини на підставі свідоцтва про право власності від 27 листопада 2018 року і є об`єктом спільної сумісної власності.

Додатково відповідач вказує на те, що посилання позивачки на ті обставини, що негативно характеризують відповідача, не підтверджені доказами, є надуманими, такими, що не відповідають дійсності і не можуть бути підставою для позбавлення відповідача права на користування квартирою.

Позивачка, відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Представник позивача в судовому засіданні доводи позовної заяви підтримав, просив позов задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно протоколу міської громадської комісії з житлових питань № 10 від 13 липня 2017 року ОСОБА_1 , 1982 року народження, з сім`єю перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у виконавчому комітеті Харківської міської ради за загальною чергою та у списку осіб, які користуються правом першочергового отримання житлового приміщення. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 грудня 2016 року № 911 дозволено покращити житлові умови сім`ї ОСОБА_1 . З метою виконання вказаного рішення Харківської міської ради від 28 грудня 2016 року № 911 запропоновано надати ОСОБА_1 на 3 осіб (вона, чоловік - ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 ) двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_4 зі зняттям з квартирного обліку. Протокол міської громадської комісії з житлових питань № 10 від 13 липня 2017 року затверджено рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 19 липня 2017 року № 468 (а.с. 11).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем по справі розірвано.

Згідно копії довідки про характеризуючі дані, видана дільничним офіцером поліції Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Османовим Р., ОСОБА_2 характеризується з задовільного боку, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок та загально прийняті норми проживання не порушує, з особами, які ведуть кримінальний спосіб життя, не спілкується, заяв та скарг у відношенні ОСОБА_2 за місцем мешкання не надходило, із сусідами підтримує дружні стосунки (а.с. 33).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 27 листопада 2018 року, реєстраційний № 1-18-322237-Ц2, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 36).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначати предмет та підстави позову відповідно до ст. 13, 49, 175 ЦПК є виключним правом позивача.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстава позову обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки він не сплачує комунальні платежі, не доглядає дитину, не працює, не сплачує аліменти, зловживає алкоголем, водить в квартиру жінок тощо.

Предметом спору у даній справі є визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав зазначених вище, які викладені позивачкою в позовній заяві.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як зазначено вище, та ця обставина викладена в позові, з метою виконання рішення Харківської міської ради від 28 грудня 2016 року № 911 ОСОБА_1 надано на 3 осіб (вона, чоловік - ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 ) двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідач вселений в зазначену квартиру під час перебування у шлюбі з позивачкою, про що зазначає сама позивачка в позові, і що підтверджує факт згоди її на реєстрацію відповідача у квартирі, житловою площею 36,5 кв.м., у будинку АДРЕСА_5 .

Згідно положень ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених законом.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як на підставу визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачка посилається на те, що ОСОБА_2 зловживає алкоголем та курінням, ніде не працює, за його борги розраховується позивачка, а відповідач розраховує на кошти, які держава виділяє як допомогу дитині з інвалідністю, на заробіток позивачки та допомогу з інвалідності.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є її процесуальним обов`язком, що є підстави для виселення відповідача із спірної квартири на підставі статті 116 ЖК Української РСР.

При цьому, на спростування викладених в позовній заяві обставин відповідачем надана копія довідки про характеризуючі дані, видана дільничним офіцером поліції Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Османовим Р., в якій зазначено, що ОСОБА_2 характеризується з задовільного боку, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок та загально прийняті норми проживання не порушує, з особами, які ведуть кримінальний спосіб життя, не спілкується, заяв та скарг у відношенні ОСОБА_2 за місцем мешкання не надходило, із сусідами підтримує дружні стосунки.

Отже, позивачкою не доведено доказами наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, на підставі статті 116 ЖК Української РСР.

Крім того, стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

При цьому, позивачкою також не доведено належними, достатніми та допустимим доказами, як то передбачено ст. 81 ЦПК України, те, що відповідач не мешкає у зазначеній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Навпаки, в позові позивачка посилається на те, що ОСОБА_2 мешкає разом із нею у спірній квартирі і на момент подання позову.

ОСОБА_2 вселився у спірне житло як член сім`ї наймача квартири позивача ОСОБА_1 під час перебування з ним у зареєстрованому шлюбі, а тому посилання позивачки на те, що між сторонами по справі припинені сімейні відносини не є підставою для припинення права проживання ОСОБА_2 у вказаній квартирі. Тобто, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17.

Отже, підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення відповідача із спірної квартири, з яким позивачка проживала у зареєстрованому шлюбі та який за згодою ОСОБА_1 вселився у цю квартиру, тривалий час користувався нею, необхідність і пропорційність такого заходу позивачкою не доведені.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

В оцінці підстав позову для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, як за нормами національного законодавства, так і за практикою Європейського суду з прав людини суд також враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, зазначено, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Крім того, як зазначалось вище відповідно до копії свідоцтва про право власності від 27 листопада 2018 року, реєстраційний № 1-18-322237-Ц2, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

В цій справі питання належності квартири не вирішується, проте суд зазначає, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру видано 27 листопада 2018 року, тобто під час перебування сторін по справі у шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 01 серпня 2019 року, а презумпція права власності відповідача на спірну квартиру належними та допустимими доказами позивачкою не спростована.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

При цьому, позивачкою не надано доказів на спростування презумпції права власності відповідача на спірну квартиру.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у контексті підстав, наведених в позові, для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачкою не надано доказів, як то передбачено статтею 81 ЦПК України, які б слугували підставою для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд же відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямне підлягають задоволенню.

З урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору та у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , до ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 жовтня 2020 року.

Суддя І.П. Латка