ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року м. Чернівці

справа № 713/2093/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Вашківецької об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод в користуванні шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року (головуючий у 1-й інстанції Кириляк А.Ю.),-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні шляхом визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 06.11.2019 року №1800 за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вказував, що відповідачка - ОСОБА_2 а є колишньою дружиною, і більше двох років остання з власної волі не проживає за місцем реєстрації, її речей в будинку не має, кореспонденції не отримує.

Зазначав, що з відповідачкою не підтримує стосунків, йому невідоме її місце проживання, тому не звертався до неї щодо питання добровільного зняття з реєстрації місця проживання.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/788/20

Вважав, що його звернення до суду із даною позовною заявою є однією з форм захисту власником своїх прав.

На підтвердження не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації з вересня 2017 року надав актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї № 1297 від 06.11.2019 року.

Також, факт не проживання відповідачки за місцем реєстрації підтверджується примірником позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за підписом Відповідачки.

Просив визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що рішення суду першої інстанції складається з набору норм різних нормативно-правових актів і по суті є незрозумілим н якій саме підставі судом було порушеного його конституційне право на володіння, користування та розпорядження власністю. Зазначає, що судом першої інстанції при допиті свідків порушено процедуру їх допиту.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що відповідачка з власної ініціативи з 2017 року не проживає у його будинку, вона не несе жодних витрат на утримання будинку, не сплачує комунальні послуги, не надає кошти на поточний ремонт, вже біля трьох років не з`являлася за місцем реєстрації і цей факт представником відповідача не оскаржувався.

Зазначає, що відповідачка спільним побутом з ним, як власником житла не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Просив скасувати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували обставину вчинення відповідачкою перешкод у користуванні власністю, з поважних причин не проживає у спірному будинку, так як виїхала на заробітку за кордон .

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом установлено, що ОСОБА_1 згідно договору - дарування від 02.02.2000 року є власником житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.01.2009 року.

Згідно довідки про склад сім`ї від 06.11.2019 № 1800 за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за № 1297 від 06.11.2019 року ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації з вересня 2017 року.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 12.02.2018 року, шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Аналіз цієї статті дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила паво користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 64 Житлового кодексу Української РСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).

У справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність відповідачки за місцем реєстрації без поважних причин.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено факту наявності будь-яких порушень вчинених відповідачкою, яке б свідчило про порушення його права власності чи законного володіння житловим будинком.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги, про порушення судом першої інстанції процедури про залучення доказів та посилання в рішення на неправдиві покази свідків не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджують та не спростовують доводів позовних вимог, та таких які б стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції із цих доводів.

Крім того, згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Доводи апелянта про те, що відповідачка з власної ініціативи не проживає у спірному будинку, спільним побутом із ним не пов`язана, шлюб між ними розірвано, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, є безпідставними, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням.

Посилання апелянта на застосування частини другої статті 406 ЦК України є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірному будинку понад один рік без поважних причин, втрати інтересу відповідача до права користування житлом, тому вважає відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки задоволення вказаних вимог призведе до порушення права ОСОБА_2 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 26 жовтня 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк