Справа № 739/1703/19
Номер провадження 2/739/70/20
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2020 року м.Новгород-Сіверський
Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої судді Кочура О.О.,
за участі секретаря - Худорба Р.Г.,
розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області цивільну справу за позовноюзаявою ОСОБА_1 до Блистівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання права власності на будинок та господарські споруди, В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивачка), діючи через свого представника, ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Блистівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме будинок А-1 загальною площею 54,4 м. кв., рік будівництва 1948, веранда а-1 площею 23,5 м., рік будівництва 1948, ганок а, площею 1,8 м. кв., рік будівництва 1948, ганок а-2 площею 3,4 м.кв., рік будівництва 1948, та господарські будівлі сарай Б-1 площею 47,6 м. кв., рік будівництва 1948, літня кухня л.к.-1 площею 17,0 м. кв., рік будівництва 1948, погріб п/г-1 площею 4,0 м. кв., рік будівництва 1948, за адресою АДРЕСА_1
Свої позовні вимоги мотивує тим, що набула право власності на зазначений будинок за набувальною давністю, оскільки заволоділа будинком після смерті його власника - матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Від відповідача, Блистівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, до початку розгляду справи по суті надійшла заява про визнання позову, в якій відповідач просить розглянути справу за його відсутності та повідомляє про те, що позов визнає.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника, в заяві зазначається про повне підтримання позову. Вирішуючи справу, суд виходить з наступного: Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вирішуючи питання щодо відповідності вимог позивачки закону, суд виходить з наступного: Правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно, визначається відповідно до законодавства, що діяло станом на час завершення спорудження будинку. Як вбачається з технічного паспорту на будинок (а.с.7-9), будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_2 збудовано в 1948 році. Згідно ст. 120, ст. 121, ст. 123 ЦК Української РСР право власності на індивідуальні будинки в сільській місцевості визначалося за правилами колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками з ведення книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками з ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69). Згідно з зазначеними нормативними актами погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в УРСР із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. Згідно з п. 4 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт не передбачав реєстрацію права власності на індивідуальні житлові будинки в сільській місцевості. Статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарському обліку. Для реєстрації права власності на таке майно законом вимагається подання виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; Встановлено, що згідно з записами погосподарської книги будинок та господарські будівлі за адресою АДРЕСА_1 станом на 05 серпня 1992 належали ОСОБА_3 (а.с. 12-15). Отже, суд доходить висновку, що оскільки у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом вчинення відповідного запису в погосподарській книзі та відкриття особового рахунку на ім`я забудовника, правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало, ОСОБА_3 набула право власності на спірний будинок. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4). Після її смерті, починаючи з 2005 року по день звернення з позовом, будинком заволоділа та проживає в ньому позивачка, що підтверджується довідкою сільської ради від № 1165 від 23.10.2018 року (а.с.5). Крім довідки тривалість володіння будинком частково підтверджується укладеним позивачем договором на постачання електричної енергії від 04.05.2011 року з електропостачальною організацією ВАТ ЕК «Чернігіобленерго», рахунками за електроенергію на ім`я позивача (а.с.10-11). Відповідно до вимог частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Також, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Як викладено в правових позиціях деяких Постанов Верховного суду (зокрема в Постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року в справі № № 306/1978/16-ц), аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Згідно з наданих позивачкою відомостей вона є донькою власника будинку, що не прийняла спадщину в встановленому порядку, проте добросовісно, як спадкоємець померлої, заволоділа будинком. У суду відсутні відомості про осіб, які ще претендують або могли б претендувати на нерухомість. З зважаючи на визнання позову органом місцевого самоврядування, суд вважає, що інші, аніж позивач, претенденти на будинок відсутні. Тривалість володіння будинком позивачкою станом на час подання позову перевищує 10 років. Таким чином, суд, враховуючи наявність законних підстав для задоволення позову та той факт, що визнання відповідачем, Блистівською сільською радою Новгород-Сіверського району Чернігівської області, позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, керуючись ч. 4 ст. 206 ЦПК України доходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про задоволення позову.
Як вбачається з технічного паспорту, об`єктами, на яке визнається права власності , є житловий будинок з надвірними будівлями, а саме будинок А-1 загальною площею 54,4 м. кв., рік будівництва 1948, веранда а-1 площею 23,5 м., рік будівництва 1948, ганок а, площею 1,8 м. кв., рік будівництва 1948, ганок а-2 площею 3,4 м. кв., рік будівництва 1948, та господарські будівлі сарай Б-1 площею 47,6 м. кв., рік будівництва 1948, літня кухня л.к.-1 площею 17,0 м. кв., рік будівництва 1948, погріб п/г-1 площею 4,0 м. кв., рік будівництва 1948, за адресою АДРЕСА_1 . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Суд вважає, що спір виник внаслідок невикористання позивачем інших можливостей отримання правовстановлюючих документів на будинок та господарські будівлі та реєстрації права власності. За таких обставин судові витрати слід покласти на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 76-81, 83, 258-259, 263-268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Блистівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання права власності на будинок та господарські споруди - задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме будинок А-1 загальною площею 54,4 м. кв., рік будівництва 1948, веранда а-1 площею 23,5 м., рік будівництва 1948, ганок а, площею 1,8 м. кв., рік будівництва 1948, ганок а-2 площею 3,4 м. кв., рік будівництва 1948, та господарські будівлі сарай Б-1 площею 47,6 м. кв., рік будівництва 1948, літня кухня л.к.-1 площею 17,0 м. кв., рік будівництва 1948, погріб п/г-1 площею 4,0 м. кв., рік будівництва 1948, за адресою АДРЕСА_1 . Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: О.О.Кочура