ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1285/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/3921/20 Категорія: 308000000 Троян Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Василенко Л.І., Бородійчука В. Г.

За участі секретаря Винник І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Черкаська міська рада;

третя особа - ОСОБА_2

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року, постановленого під головуванням судді Троян Т. Є. в залі Соснівського районного суду м. Черкаси 25 травня 2020 року, повний текст рішення складений 29.05. 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради щодо видачі ордера на проживання та укладення договору найму ліжко-місця, -

в с т а н о в и в :

27 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради щодо видачі ордера на проживання та укладення договору найму ліжко-місця.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що з 2013 року він був переведений із прокуратури Корсунь-Шевченківського району м. Корсунь-Шевченківський для подальшої роботи у прокуратуру Черкаської області.

Рішенням адміністрації ЖПП «Житло сервіс» позивачу видано ордер № 180 від 24.02.2014 року на проживання в гуртожитку для одиноких АДРЕСА_1 , кімната (ліжко - місце) № НОМЕР_1 . На підставі вказаного ордера ОСОБА_1 був зареєстрований за даною адресою, реєстрація діє по теперішній час. Оскільки гуртожиток знаходився віддалено від роботи та в силу характеру службової діяльності фактичного заселення в кімнату не відбулося, вказує позивач ОСОБА_1 , але за усною домовленістю між позивачем та адміністрацією ЖПП «Житло сервіс»» сторони погодили, що адміністрація гуртожитку може поселити на місце позивача особу чоловічої статі на підставі договору оренди.

ОСОБА_1 вказує, що у липні 2014 року він був звільнений із прокуратури Черкаської області на пенсію за вислугою років. На той час у Корсунь-Шевченківському районі Черкаської області важко хворіла мати ОСОБА_1 , тому він виїхав за місцем її проживання і тривалий час здійснював догляд за матір`ю.

Восени 2017 року ОСОБА_1 повернувся до ОСОБА_3 та дізнався, що гуртожиток переданий у комунальну власність міста. Процес передачі гуртожитку тривав майже рік, тому у 2019 році позивач звернувся до керуючої гуртожитку щодо поселення в гуртожиток та дізнався, що у кімнаті № НОМЕР_1 проживає інша особа ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 зазначає, що на даний час у нього склалися тяжкі обставини, проблеми зі здоров`ям, а тому він винаймати житло можливості не має.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до міського голови Черкас та просив про скасування рішення щодо видачі ордеру на проживання у гуртожитку та договору найму житлового приміщення, укладеного з ОСОБА_2 та укласти договір найму з позивачем згідно до виданого ордеру.

Позивач зазначив, що на період виконання обов`язків піклувальника відносно своєї матері, за ним має зберігатись житлове приміщення відповідно дот закону , а саме : у силу п.4 ч. 3 ст. 71 ЖК України. Тому ОСОБА_2 проживає у кімнаті безпідставно, ордер на її ім`я не видавався, договір найму укладений з нею без правових підстав, вважає позивач.

ОСОБА_1 , посилаючись на вказані обставини, просив у судовому засіданні суд позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради щодо укладення договору оренди ліжко - місця площею 6 кв. м. у кімнаті № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , укладений з ОСОБА_2 . Зобов`язати Черкаську міську раду укласти договір найму кімнати АДРЕСА_3 з позивачем ОСОБА_1 на підставі виданого йому ордера № 180 ОЖХ від 24.02.2014 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради щодо видачі ордера на проживання та укладення договору найму ліжко-місця - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 скаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка надійшла та зареєстрована у Черкаському апеляційному суді 08 липня 2020 року Вх. № 7119/20- Вх.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 вказує, що не згоден із рішенням суду.

Скаржник ОСОБА_1 посилається, що суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, невірно дав оцінку доказам та дійсним обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дане рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, скаржник ОСОБА_1 зазначає, що у судовому засіданні, ОСОБА_2 у підтвердження своїх доводів, надала ордер на житлову площу у гуртожитку АДРЕСА_4 , серія ОЖХ від 22 листопада 2010 року, кімната № 700. Інших будь - яких документів, зокрема, договору найму ліжко - місця у кімнаті № НОМЕР_2 , укладеного ЖПБ «Житло сервіс» із ОСОБА_2 , ні Черкаською міською радою, ні самою ОСОБА_2 до суду не надавалось, в судовому засіданні документи не оглядалися і до справи не долучалися, що підтверджується листом судді, наданим на його клопотання.

ОСОБА_1 вважає, що акт про фактичне проживання ОСОБА_2 від 06.08. 2019 року складено незаконно, оскільки ордер на кімнату № НОМЕР_1 , договір найму ліжко-місця у даній кімнаті, реєстрація у цій кімнаті, у ОСОБА_2 були відсутні, на переконання позивача. Скаржник вказує, що фактично ОСОБА_2 була зареєстрована у даному гуртожитку, саме у кімнаті № НОМЕР_2 , та у неї був ордер на дану кімнату.

Згідно даних ордеру за № 858, серія ОЖХ від 22 листопада 2010 року, ордер виданий на кімнату № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 , яка в судовому засіданні пояснила, що кімната № НОМЕР_2 , це було нежитлове приміщення. Тому, вважає скаржник, виходячи з тексту даного ордеру, кімната ще у 2010 році надавалася останній на період навчання. На думку скаржника ОСОБА_1 , є не зрозумілим, з яких підстав ОСОБА_2 поселилася у кімнаті № НОМЕР_1 та проживала там на момент передачі гуртожитку на баланс Черкаської міської ради, оскільки у цій кімнаті був зареєстрований позивач, який є особою чоловічої статі, тому жінку не могли зареєструвати та поселити у цій кімнаті, де раніше зареєстровано було позивача.

У підтвердження вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06. 1986 року за № 208, від 27.04. 2015 року та ст.129 ЖК України, якою передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Вселення до гуртожитків згідно до вимог закону проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордеру, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до ст. 129 ЖК УРСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення у гуртожитку.

Згідно тексту Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498 та закону України» Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09. 2008 року № 500 VI передбачено, що жила площа в гуртожитках надається або ж у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однією особи чи сім`ї, або ж у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах. Ордер є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку, на що звертає увагу суду скаржник.

Скаржник ОСОБА_1 , посилаючись на нормативно - правові акти, які він просить суд врахувати, а саме:, що ордер на ліжко-місце у гуртожитку видається тільки на житлове приміщення, тобто фактично ордер за № 858, серія ОЖХ від 22 листопада 2010 року, кімната № НОМЕР_2 , виданий на ім`я ОСОБА_2 є недійсним, вважає скаржник. Так як на момент передачі гуртожитку до Черкаської міської ради, ордер на кімнату № НОМЕР_1 у даному гуртожитку ОСОБА_2 не видавався, договору найму ліжко-місця у цій кімнаті з ОСОБА_2 не укладено і вона фактично не була зареєстрована у цій кімнаті, тобто проживала у ній безпідставно, наполягає скаржник ОСОБА_1 .

Він посилається, що, незважаючи на те, що ОСОБА_2 проживала у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку без будь - яких правових підстав, то Черкаська міська рада в порушення вимог ЖК України, Примірного положення про гуртожитки, Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», незаконно уклала із ОСОБА_2 договір найму житла( ліжко місця в кімнаті гуртожитку) від 02.10. 2019 року, тому вимоги його скарги та позовні вимоги підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції безпідставно до правовідносин щодо користування гуртожитками застосовано норми, які регулюють зовсім інші правовідносини щодо службового житла. У скарзі ОСОБА_1 звертає увагу, що користування службовим приміщенням, та користування гуртожитками мають різний правовий механізм, тому регулюються різними главами ЖК України. Правовідносини щодо надання кімнат у гуртожитках, поселення та проживання у них регулюються положеннями глави 4 ЖК України, а порядок надання службових приміщень та користування ними - главою 3 ЖК України, на що суд не звернув уваги, допустивши неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також вказує, що суд першої інстанції послався у рішенні на норми ст. 71 ЖК України, яка передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад 6 місяців у випадках, зокрема, виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника.

Скаржник не погоджується із висновками суду у рішенні, оскільки суд вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він дійсно, починаючи з 2014 року, виїхав для виконання обов`язків опікуна чи піклувальника, про що повідомляв адміністрацію гуртожитку та просив продовжити строк зберігання житлового приміщення за ОСОБА_1 .

У скарзі ОСОБА_1 посилається, що у судовому засіданні взагалі не виникло питання щодо надання позивачем додаткових доказів, на підтвердження виконанням ним обов`язків по догляду за мамою, інвалідом І групи. Тому він додав вказані докази до апеляційної скарги. Так, в додатку до апеляційної скарги ОСОБА_1 надав копію довідки виконкому Карашинської сільської ради про те, що він у період із липня 2014 року по грудень 2017 року проживав за місцем мешкання матері позивача ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник також посилається, що нормативно - правовими актами, які регулюють правовідносини у сфері надання та користування гуртожитками, не передбачено після укладення договору найму житла у гуртожитку звертатися із письмовою заявою, щодо тимчасового виїзду на інше місце проживання, а в усній формі позивач ОСОБА_1 повідомив керівництво ЖПБ» Житло сервіс» про тимчасову відсутність.

Скаржник ОСОБА_1 також вказує, що у рішенні судом зазначено те, що позивачем ОСОБА_1 не доведена поважність причин не вселення у кімнату № НОМЕР_1 під час несення служби у прокуратурі Черкаської області після отримання ордеру.

Проте, ОСОБА_1 , не погоджується із висновками суду, оскільки, на думку скаржника, такі твердження не відповідають дійсності та даним змісту протоколу судового засідання. Скаржник звертає увагу, що на підставі ордеру від 24 лютого 2014 року із ОСОБА_1 був укладений договір найму ліжко-місця у кімнаті № НОМЕР_1 , про що він повідомляв у судовому засіданні. Тому, на думку скаржника, це фактично є підтвердженням того, що він поселився у цій кімнаті, а внаслідок об`єктивних причин, які позивачем викладені у позовній заяві, та чітко викладені у судовому засіданні, скаржник не проживав у гуртожитку, про що також він повідомив адміністрацію гуртожитку. ОСОБА_1 вважає, що оскільки він у гуртожитку не проживав, то житловою площею, ліжко - місцем у кімнаті № НОМЕР_1 не користувався, а тому відповідно і не сплачував кошти за комунальні послуги та за користування гуртожитком. Адміністрація гуртожитку по питанню оплати до ОСОБА_1 ніяких претензій не пред`являла.

Скаржник ОСОБА_1 наполягає на задоволенні позовних вимог та вимог апеляційної скарги, обґрунтовуючи свої вимоги з посиланням на норми ст. ст. 128, 129, 132 ЖК України.

ОСОБА_1 просить врахувати суд апеляційної інстанції, що він зареєстрований у гуртожитку більше п`яти років, із ним був укладений договір найму ліжко-місця у кімнаті гуртожитку, іншого власного житла у нього немає. Він зазначає, що гуртожиток призначений для проживання одиноких громадян, перебуває у комунальній власності міста Черкаси, не визнаний аварійним чи непридатним для проживання, а на протязі всього часу реєстрації у гуртожитку адміністрація ЖПП» Житло сервіс» до ОСОБА_1 ніяких претензій не пред`являла, ордер на ліжко-місце у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку виданий із дотриманням вимог чинного законодавства, не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Також відсутнє рішення суду щодо визнання скаржника ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням на даний час, тому він вважає, що має право на підставі ордеру № 180 ОЖХ від 24.02. 2014 року на ліжко - місце у кімнаті № НОМЕР_1 даного гуртожитку. За таких обставин, скаржник ОСОБА_1 вважає, що міська рада зобов`язана укласти із ним договір найму житлового приміщення, а саме: кімнати АДРЕСА_3 .

У скарзі вказується також скаржником, що згідно до вимог ст. 132 ЖК України, ОСОБА_2 після закінчення навчання підлягала виселенню із даного гуртожитку без надання іншого житла, або за рішенням адміністрації ЖПБ «Житло сервіс» їй повинен був виданий ордер на ліжко місце у гуртожитку, та укладений договір найму житла, що фактично адміністрацією гуртожитку зроблено не було.

Скаржник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, визнавши незаконним та скасувавши рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради за № 1008 від 10.09. 2019 року, у частині надання у найм ліжко-місця у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та договорі найму житла ( ліжко - місця у гуртожитку) від 02.10.2019 року про надання у користування ОСОБА_2 ліжко-місця у кімнаті АДРЕСА_3 ; зобов`язати посадових осіб департаменту житлово - комунального комплексу Черкаської міської ради укласти із ОСОБА_1 договір найму ліжко - місця у кімнаті АДРЕСА_3 , на підставі виданого йому ордера № 180 ОЖХ від 24.02. 2014 року.

04 серпня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника відповідача Черкаської міської ради - Кирмана В. О. за довіреністю від 30.01. 2020 року № 403-01-21 Вх. № 8121/20-Вх.

Представник Черкаської міської ради вважає, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.05.2020 є законним та обґрунтованим, винесеним у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують аргументів суду першої інстанції. Тому представник просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У відзиві представник відповідача Черкаської міської ради - Кирман В. О. зазначає, що у позовній заяві, та під час судового засідання, судом першої інстанції було звернуто увагу, на те, що ОСОБА_1 , після реєстрації не поселився до вищевказаної кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку, а проживав на приватній квартирі на підставі договору оренди, що ним не заперечувалось.

Восени 2019 року ОСОБА_1 звернувся до керуючої гуртожитку щодо його поселення у гуртожиток по АДРЕСА_5 , але йому було відмовлено у зв`язку з тим, що в даній кімнаті вже проживає та зареєстрована інша особа, а саме : ОСОБА_2 .

Рішенням Черкаської міської ради від 18.10.2018 року № 2-3690, ЧДЖПП «Житло сервіс» 25.06.2019 року передав гуртожиток по АДРЕСА_2 до комунальної власності м. Черкаси. На момент передачі даного гуртожитку у кімнаті АДРЕСА_6 проживала ОСОБА_2 .

Представник у відзиві посилається на п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, згідно якого користування жилою площею у гуртожитках державної та комунальної форми власності здійснюється виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера.

На даний час між ОСОБА_2 та Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради укладено договір найму житла (ліжко-місця в кімнаті гуртожитку) від 02.10.2019 року в кімнаті АДРЕСА_3 . Тому представник відповідача и вважає, що всі вимоги закону дотримано.

Також представник Черкаської міської ради у відзиві зазначає, що з дати реєстрації у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку, позивачем ОСОБА_1 не сплачувалось ніяких комунальних рахунків, що також було підтверджено ним в судовому засіданні. Тому доводи в апеляційній скарзі про те, що до позивача ОСОБА_1 немає претензій від адміністрації гуртожитку є хибними, оскільки всі комунальні рахунки по кімнаті № НОМЕР_1 за весь час проживання в даній кімнаті сплачувались ОСОБА_2 , що також було підтверджено нею в судовому засіданні, і не спростовано позивачем.

У відзиві представник Черкаської міської ради просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.05. 2020 року відмовити у повному обсязі.

Сторони про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення.

За клопотанням представника відповідача Черкаської міської ради розгляд справи 23 вересня 2020 року не відбувся та був перенесений на іншу дату у зв`язку із зайнятістю представника відповідача в іншому судовому процесі на 30 вересня 2020 року на 14 год. Проте, представник відповідача повторно не з`явився в судове засідання апеляційного суду, направивши суду клопотання про перенесення розгляді справи на іншу дату, у зв`язку із зайнятістю представника відповідача в іншому процесі, що судом розцінюється як зловживання процесуальними правами. Тому повторна неявка представника сторони відповідача незалежно від поважності причин відповідно до норми п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України дає підстави суду апеляційної інстанції розглядати справу за відсутності учасника справи незалежно від поважності причин його неявки на підставі наявних доказів у матеріалах справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та третьої особи, які з`явилися в судове засідання, переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону, оскільки судом допущено помилку та невірно застосовано норми матеріального права до правовідносин, які виникли між сторонами.

Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради щодо видачі ордера на проживання та укладення договору найму ліжко-місця, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, дійшовши висновку, що позивачем не доведено, що він на момент звернення до суду з позовом мав право на користування житловим приміщенням ліжко - місцем площею 6 кв. м. у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції послався у рішенні, що позивачем не доведено наявності його прав на проживання у спірній кімнаті гуртожитку, оскільки він згідно ордеру від лютого 2014 року мав право на ліжко місце у кімнаті гуртожитку, але згідно ордеру лише зареєструвався у гуртожитку, в якому не проживав та не оплачував проживання та комунальні послуги протягом тривалого часу з лютого 2014 року до звернення з позовом в суд 27.04.2020 року, тому позивачем не доведено порушення або не визнання його прав на проживання відповідачем та третьою особою. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

У рішенні суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він дійсно, починаючи з липня 2014 року, після звільнення з прокуратури Черкаської області за вислугою років, виїхав для виконання обов`язків опікуна чи піклувальника, про що повідомляв адміністрацію гуртожитку та просив продовжити строк зберігання житловим приміщенням за ним. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведена поважність причин не вселення у кімнату № НОМЕР_1 під час несення служби у прокуратурі Черкаської області, після отримання ордеру у лютому 2014 року.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався та послався на норми ст.ст. 118, 121, 122 ЖК України, які регулюють правовий механізм користування службовими приміщеннями, а не гуртожитками, на що вказував і скаржник в апеляційній скарзі, що є порушенням норм матеріального та процесуального права та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, який дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскільки судом першої інстанції допущено невірне застосування норм матеріального права, то рішення суду підлягає скасуванню, але слід врахувати, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів та обґрунтованості позовних вимог є правильними. Проте, суд допустився помилки, оскільки послався на норми права, що регулюють правовідносини щодо користування службовим житлом, а не гуртожитками, тому судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що дає підстави суду апеляційної інстанції скасувати рішення суду відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3ст. 13 ЦПК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно ордеру № 180 від 24.02.2014 року, виданого Житлово-побутовим підприємством «Житло сервіс» корпорації «Укрбуд» позивачу ОСОБА_1 був виданий ордер на ліжко - місце у гуртожитку для одиноких № 9 у кімнаті № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 на період роботи у прокуратурі Черкаської області( а. с. 23).

На підставі вказаного ордеру позивач ОСОБА_1 зареєструвався за даною адресою, та залишається зареєстрованим по теперішній час.

Разом з тим, як зазначено у позовній заяві самим позивачем ОСОБА_1 , та ним не заперечується, встановлено в судовому засіданні судом першої інстанції та підтверджено належними доказами, що фактично вселення позивача ОСОБА_1 у кімнату № НОМЕР_1 вище вказаного гуртожитку не відбулось. Сам позивач вказує в позовній заяві, що оскільки гуртожиток знаходився віддалено від роботи, то він винаймав приватне житло, та за домовленістю із адміністрацією гуртожитку в усній формі, він не заперечував, щоб у дану кімнату гуртожитку на ліжко місце була поселене інша особа чоловічої статі.

У липні 2014 році позивач ОСОБА_1 звільнився з органів прокуратури на пенсію за вислугою років, та виїхав проживати за межі міста Черкаси, як він посилається, по догляду за матір`ю інвалідом, якій потрібен був догляд .

При цьому, слід зазначити, що докази позивачем ОСОБА_1 про його опікунство чи піклування щодо матері інваліда першої групи ним суду першої інстанції не надано, оскільки такі докази ним додаються лише до апеляційної скарги .

Також апеляційний суд звертає увагу, що скаржником не надано доказів поважності причин неподання таких доказів суду першої інстанції, оскільки такі докази були в наявності у позивача та про них позивач був обізнаний, але не звертався до суду першої інстанції з відповідними клопотаннями.

Отже, згідно вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом лише у виняткових випадках приймаються нові докази, а в даному випадку колегія суддів апеляційного суду за встановлених обставин не вбачає підстав для прийняття нових доказів, оскільки відсутні причини їх неподання скаржником, що об`єктивно від нього не залежали.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Черкаської міської ради № 2-3690 від 18.10.2018 року ЧД ЖПП «Житло сервіс» передало гуртожиток до комунальної власності міста Черкаси ( а. с. 25 -26).

На а. с. 18- 22 матеріалів справи міститься копія заяви позивача ОСОБА_1 , із якої вбачається, що 27 січня 2020 року позивач звертався до міського голови міста Черкаси щодо укладення з ним договору оренди на підставі ордеру № 180 від 24.02.2014 року, та просив міського голову про скасування рішення № 1008 від 10.09.2019 року, яким спірна кімната гуртожитку, передана у користування третій особі - ОСОБА_2 .

На дану заяву ОСОБА_1 отримав відповідь, із якої згідно листа Черкаської міської ради вбачається, що позивачу відмовлено у задоволенні заяви з посиланням на житлове законодавство, зокрема, вказано, що при тимчасовій відсутності наймача, за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (а. с. 24).

Згідно рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 1008 від 10.09.2019 року ліжко-місце площею 6 кв. м. у гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_3 надано ОСОБА_4 ( а. с. 45).

02 жовтня 2019 року між Департаментом ЖКК Черкаської міської ради та ОСОБА_5 був укладений договір найму житла, а саме: ліжко місця площею 6 кв. м. у кімнаті № НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_2 , який діє до 01.01.2024 року ( а. с. 46 -47). ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 15.10.2019 року та фактично проживає і оплачує комунальні послуги за всю кімнату та користування ліжко місцем в гуртожитку, про що свідчить акт від 06.08.2019 року, який міститься на а. с. 56 та підтверджено у судовому засіданні самою ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Главою 4 ЖК України передбачено та встановлено порядок користування гуртожитками.

Відповідно до вимог ст. 128 ЖК України зазначено, що порядок наданні жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управління яких перебуває гуртожиток.

Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Згідно до п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208 ( діючим на час отримання позивачем ордеру на вселення у кімнату № НОМЕР_1 ) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Звертаючись із даними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 посилався на вимоги ст.71 ЖК України, згідно яких, як він вважає, за ним повинне зберігатись житлове приміщення в силу п. 4 ч. 3 ст.71 ЖК України, а тому, позивач ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_5 проживає у кімнаті гуртожитку безпідставно, ордер на її ім`я не видавався, договір найму укладений з нею без правових підстав.

Відповідно до ст. 71 ЖК України у при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу протягом усього часу виконання таких обов`язків .

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що районним судом правильно вказано, що позивачем ОСОБА_1 не доведена поважність причин не вселення у кімнату № НОМЕР_1 під час проходження служби в прокуратурі Черкаської області у лютому 2014 року, після отримання ордеру. Строк дії ордеру також визначений та встановлений відповідними нормативним актами та вимогами закону і не вселення особи у житло згідно наданого ордеру протягом вказаного строку не дає підстав для зберігання за ним права на вселення після пропуску такого строку.

Ордер дійсний протягом 30 днів. Форму спеціального ордера встановлено Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06. 1986 року № 208. Після закінчення вказаного строку ордер автоматично втрачає свою силу.

Разом із тим, позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він дійсно, починаючи з липня 2014 року, виїхав з м. Черкаси для виконання обов`язків опікуна чи піклувальника по місцю проживання своєї матері, про що повідомляв адміністрацію гуртожитку та просив продовжити строк зберігання житловим приміщенням за ним, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні. Відповідних документів та доказів, що саме позивач ОСОБА_1 , а, не інші особи, є опікуном чи піклувальним його матері матеріали справи не містять.

Тому дані доводи скаржника ОСОБА_1 не зайшли свого підтвердження належними доказами, а тому є необґрунтованими і не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Як встановлено судом, що за весь час з дати реєстрації у кімнаті гуртожитку, позивач ОСОБА_1 жодного разу не сплачував комунальні послуги за проживання та користування ліжко місцем у гуртожитку, що не заперечується самим позивачем ОСОБА_1 , який вважає, що він не повинен був сплачувати комунальні та інші послуги за проживання у гуртожитку, оскільки в ньому не проживав і не користувався такими послугами.

За таких обставин, посилання скаржника ОСОБА_1 щодо порушення його прав є безпідставним та необґрунтованим, оскільки він сам стверджує, що не проживав у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку після отримання ордеру на вселення у кімнату на ліжко місце у гуртожитку.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне, що у матеріалах справи також відсутні дані про те, що ОСОБА_1 звертався письмово до адміністрації гуртожитку з приводу поважності причин його відсутності у кімнаті № НОМЕР_1 в гуртожитку. Як і відсутні дані про те, що позивач ОСОБА_1 просив продовжити строк зберігання житловим приміщенням за ним. Він підтвердив у судовому засіданні, що жодних його речей у спірній кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку не було, що підтверджує факт його не поселення згідно ордеру та не проживання і не користування ліжко місцем у кімнаті гуртожитку.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції вірно вказано, що сама по собі наявність прописки (реєстрації) не може бути підставою для визнання прав на користування житловим приміщенням, коли інші докази не дають підстав для такого висновку.

Аналогічний висновок зазначений у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що не приймає до уваги довідку Карашинської сільської ради Корсунь Шевченківського району Черкаської області № 183 від 10.06.2020 року, яку позивачем ОСОБА_1 було долучено до апеляційної скарги на підтвердження своїх вимог щодо підтвердження доводів виконання ним обов`язків опікуна чи піклувальника з 2014 року, у зв`язку з чим він проживав зі своєю матір`ю, інвалідом І групи, яка потребувала стороннього догляду, оскільки дана довідка подана скаржником після розгляду справи по суті та ухвалення рішення по справі та датована 2020 роком, тоді як позивач посилається на обставини догляду за матір`ю з серпня 2014 року після звільненні з прокуратури за вислугою років розпочинались саме.

Апеляційний суд також звертає увагу, що вже посилався вище у даній постанові, чому не приймає нові докази позивача, які не були ним подані суду першої інстанції. Позивач ОСОБА_1 не був позбавлений можливості надати таку довідку суду першої інстанції, оскільки згідно поштового повідомлення, що міститься на а. с. 39, встановлено, що позивач ОСОБА_1 13 травня 2020 року отримав копію ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 квітня 2020 року про відкриття провадження по справі, та був повідомлений про дату і час розгляду справи на 25 травня 2020 року на 10. 00 год. ( а. с. 35 -36).

На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги, що стосується невірного застосування норм матеріального права, оскільки судом дійсно допущено помилку, так як суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права до правовідносин, які виникли між сторонами. Зокрема, суд не звернув належної уваги та безпідставно застосував норми щодо користування службовим житловим приміщенням, тоді як питання щодо користування службовим приміщенням та користування гуртожитками мають різний правовий механізм, тому регулюються різними главами ЖК України.

Правовідносини щодо надання кімнат у гуртожитках, поселення та проживання у них регулюються положеннями глави 4 ЖК України, а порядок надання службових приміщень та користування ними - главою 3 ЖК України.

Отже, доводи скаржника в цій частині вимог апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу, тому підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню, з прийняттям нового судового рішення, тому всі доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, так як відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону, оскільки саме на підставі ордеру від 24 лютого 2014 року, що міститься на а. с. 23, позивачу ОСОБА_1 було надано ліжко - місце у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , тому судом першої інстанції підлягали до застосування положення глави 4 ЖК України щодо «Користування гуртожитками», а не «Користування службовими житловими приміщеннями «, що зазначено у главі 3 вказаного Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі врахував всі обставини справи та допустився помилки при визначенні норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, тому доводи та вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню .

Отже, доводи апеляційної скарги є частково обгрунтованими, а саме: в частині неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, тому вимоги апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення апеляційним судом, а рішення суду першої інстанції до скасування із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради щодо видачі ордера на проживання та укладення договору найму ліжко-місця.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов?язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на вище викладене, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради щодо видачі ордера на проживання та укладення договору найму ліжко-місця

Судові витрати за сплату судового збору слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу, оскільки судом по суті відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача, тому апеляційний суд не переглядає розмір судових витрат на користь позивача, хоча апеляційна скарга задоволена частково .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради щодо видачі ордера на проживання та укладення договору найму ліжко-місця скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради щодо видачі ордера на проживання та укладення договору найму ліжко-місця.

Судові витрати залишити за особою яка, подавала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законом.

Повний текст постанови складений 08 жовтня 2020 року.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Бородійчук В. Г.