Справа № 297/1251/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Кондор Р.Ю., Фазикош Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Берегівського районного суду від 21 липня 2020 року, головуючий суддя Фейір О.О., у справі за позовом адвоката Мензака Юлія Юлійовича в інтересах ОСОБА_2 до Берегівської районної організації інвалідів війни та збройних сил про стягнення невиплачених коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Берегівської районної організації інвалідів війни та збройних сил, про стягнення невиплачених коштів в сумі 1 000 грн. та моральної шкоди в розмірі 1 500 грн.

Ухвалою Берегівського районного суду від 21 липня 2020 року позовну заяву адвоката Мензака Юлія Юлійовича в інтересах ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, а справу повернути до суду першої інстанції для розгляду. Апелянт зазначав, що подана ним позовна заява відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а клопотання про витребування доказів подано, а саме - викладено в тексті самої позовної заяви. Так неподання доказів не може бути підставою для визнання неподаною та повернення позовної заяви оскільки такі недоліки можуть бути усунені в ході судового розгляду справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повністю усунув недоліки, зазначені в ухвалі суду від 10 липня 2020 року про залишення позову без руху, а саме, не зазначено доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, крім того не подано окремо письмове клопотання про витребування доказів судом.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, статтею 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до ч. 1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На виконання ухвали від 10 липня 2020 року, ОСОБА_1 13 липня 2020 року подано заяву в якій він пояснює, що клопотання про витребування доказів викладене у прохальній частині позовної заяви, оскільки самостійно отримати вказані докази неможливо.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України", яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (пункт 25 рішення у справі "Кутій проти Хорватії").

Також ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі "Шишков проти Росії").

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

За такого, посилання суду першої інстанції на невиконання в повному обсязі ухвали про залишення позовної заяви без руху, зокрема через не зазначення у позовній заяві доказів, а також необхідності подачі клопотання про витребування доказів як окремого процесуального документу - не є достатніми підставами для повернення позовної заяви заявнику.

Отже, ухвала суду першої інстанції обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя.

Також колегія суддів виходить з того, що визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 189, п.п. 5, 7, 10 ч. 1 ст. 197 ЦПК України можливо на стадії підготовчого провадження.

Оцінка законності та обґрунтованості позовних вимог позивача має бути надана судом під час розгляду справи по суті.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання позовної заяви ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 неподаною та її повернення, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість відкриття провадження у справі у передбаченому законом порядку відповідно до приписів ст. 379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Берегівського районного суду від 21 липня 2020 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду складено 21 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді