РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Данко В.Й.,

з участю секретаря судових засідань Губіна Ю.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Дудуринець Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді, в приміщенні суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, припинення зобов`язання, стягнення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, припинення зобов`язання, стягнення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. Обгрунтовуючи вимоги даного позову позивачка вказує на те, що 14.03.2013 року між ОСОБА_1 , як споживачем, та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли правовідносини на підставі анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за якими позивач отримав кошти в розмірі 8000грн. У грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення тіла кредиту, відсотків, пені, штрафі та комісії. За результатами розгляду даної справи постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС постановлено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» тіло кредиту в розмірі 7995,86грн. та судові витрати в розмірі 3086,64грн., в задоволенні решти вимог у задоволенні позову було відмовлено. Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у стягненні з ОСОБА_1 відсотків, штрафі, комісій суд касаційної інстанції чітко констатував безпідставність таких вимог банку. Оскільки у заяві від 13.03.2013 року не зазначена процентна ставка та відповідальність у вигляді штрафів, пені та їх визначеного розміру.

Позивач вказує на те, що з розрахунку його заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 31.10.2015 року вбачається, що за період з серпня 2013 року по червень 2015 року банк неправомірно стягнув з ОСОБА_1 відсотки у розмірі 4232,60грн. Окрім того, позивач ОСОБА_1 , у період із 27.08.2018 року по 24.05.2019 року проходив спеціальну підготовку в Національній школі суддів України, де без його згоди і заповнення відповідних документів для банку, позивачу було автоматично видано картку АТ КБ «ПриватБанк» для отримання стипендії від держави. Однак, відповідачем незаконно та без відповідної правової підстави за цей період також було стягнуто із ОСОБА_1 на погашення штрафі, комісій грошові кошти у розмірі 10200,80грн. Оскільки відповідач, без достатньої правової підстави заволодів належними позивачу грошовими коштами в розмірі 14433,40грн., просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 14433,40грн.

Суд констатує, що позивачем ОСОБА_2 в ході розгляду даного позову було подано заяву про зміну позовних вимог. Так, обґрунтовуючи подану заяву, позивач вказує на те, що нехтуючи рішенням Верховного суду від 04.09.2019 року, АТ КБ «Приватбанк» продовжує нараховувати на виконання умов договорі від 14.03.2013 року позивачу відсотки, штрафи та комісію, що станом на 29.10.2019 року складають 317640,23грн., тоді як постановою КЦС ВС постановлено остаточно стягнути з ОСОБА_1 тільки тіло кредиту в розмірі 7995,86грн. Оскільки відповідачем безпідставно набуто грошових коштів в розмірі 14443,40грн., позивач вказує на те, що його зобов`язання перед відповідачем слід вважати припиненими на суму 7995,86грн. Оскільки, постановою КЦС ВС від 04.09.2019 року встановлено, що за анкетою заявою від 14.03.2013 року позивач боргує АТ КБ «ПриватБанк» суму в розмірі 7995,86, яка з ОСОБА_1 в примусовому порядку вже стягнута, тому нараховані відповідачем за вказаною Анкетою заявою від інших платежів є незаконним. Також, позивач вказує на те, що будь яких інших договірних правовідносин з відповідачем він не укладав. А тому, вказує на те, що слід визнати припиненими його зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» припиненими внаслідок його повного виконання.

Також, позивач вказує на те, що з АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 3352,90грн., з огляду на наступний розрахунок: 14433,40грн. (безпідставно набуте майно банком) 7995,86грн. (борг позивача) 3084,64грн. (борг позивача зі сплати судового збору за рішення КЦС ВС від 04.09.2019 року = 3352,90грн.

Окрім того, позивач вказує на те, що вказаними діями з боку відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку ОСОБА_1 оцінює в розмірі 100000грн. Обгрунтовуючи дану вимогу, позивач вказує на те, що понад п`ять років він не може знайти справедливості з відповідачем, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» нехтуючи законами, рішеннями суддів, які набрали законної сили, й надалі порушує права позивача, нараховуючи заборгованість в розмірі 317000грн. та безпідставно стягуючи з його стипендії, не маючи при цьому жодного виконавчого провадження чи рішення суду.

З огляду на вищевикладене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» по нарахуванню на підставі Анкети заяви від 14.03.2013 року ОСОБА_1 відсотки, пеню, штрафи та комісію з період часу із 14.03.2013 року по теперішній час, припинити зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» у правовідношенні за Анкетою заявою від 14.03.2013 року внаслідок його повного виконання, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 3350,90грн., а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 100000грн.

Суд констатує, що представником відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. надано суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує проти позову в повному обсязі, вказує про те, що позивачем ОСОБА_1 рішення КЦС ВС від 04.09.2019 року не виконано, що виключає можливість визнання зобов`язання припиненим на підставі ст.599 ЦК України. Також представник відповідача зазначила, що вимога про стягнення безпідставно отриманих коштів за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання є безпідставним. А тому, просила відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі.

Позивачем ОСОБА_1 було подано до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що обставини, які викладені представника відповідача у відзиві на позову заяву є безпідставними. А тому, просив суд ухвалити рішення, яким задовольнити уточнені позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд ухвалити рішення, яким визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» по нарахуванню на підставі Анкети заяви від 14.03.2013 року ОСОБА_1 відсотки, пеню, штрафи та комісію з період часу із 14.03.2013 року по теперішній час, припинити зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» у правовідношенні за Анкетою заявою від 14.03.2013 року внаслідок його повного виконання, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 3350,90грн., а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 100000грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав наведених у відзиві на позову заяву, просила відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли підставі підписання ОСОБА_1 Анкети заяви від 14.03.3013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, наданими ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ КБ «ПриватБанк»), за якими позивач отримав кошти в розмірі 8000грн.

У зв`язку із невиконанням умов договору №б/н від 14.03.2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 31.10.2015 року становила 11629,35грн., з яких заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7995,86грн.; заборгованості по відсоткам в розмірі 2303,52грн., пеня та комісія у розмірі 300грн; штраф (процентна складова) у розмірі 500грн.

За результатами розгляду даної справи ВС у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду за результатами розгляду справи № 308/14197/15-ц винесено постанову, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14.03.2013 року в розмірі тіла кредиту 7995,86грн. та витрати зі сплатою судового збору в розмірі 3088,64грн.

Обгрунтовуючи вимогу про визнання припиненим зобов`язання ОСОБА_1 перед відповідачем у правовідношенні за Анкетою заявою від 14.03.2013 року, позивач вказує на те, що з нього в примусовому порядку вже давно було стягнуто дану суму, а тому його зобов`язання є виконаним в повному обсязі.

Однак, суд не може погодитися в даним твердження з огляду на наступне.

І. Висновок суду щодо визнання неправомірними дій АТ КБ «ПриватБанк» по нарахуванню на підставі Анкети заяви від 14.03.2013 року ОСОБА_1 відсотків, пені, штрафі, комісії за період із 14.03.2013 року по теперішній час.

Згідно п.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, зазначені позивачем про факт неправомірності нарахування відсотків, пені, комісії та штрафі за період із 14.03.2014 року по 31.10.2015 року були предметом розгляду цивільної справи № 308/14197/15-ц.

Так, суд констатує, що вказаною вище постановою КЦС ВС від 04.09.2019 року у справі № 308/14197/15-ц надавалася оцінка заборгованості ОСОБА_1 станом на 31.10.2015 року, а саме встановлено факт безпідставності для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» складової заборгованості станом на 31.10.2015 року, а саме відсотків за користування кредитом у розмірі 2303,52, пені та комісії у розмірі 300грн., штрафу у розмірі 500грн. у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у Анкеті заяві від 14.03.2013 року.

Обгрунтовуючи позовну вимогу про визнання безпідставним нарахування на сьогоднішній день відсотків, пені, штрафі та комісії позивач вказує на те, що нехтуючи постановою КЦС ВС, яка є остаточною та обов`язковою до виконання, АТ КБ «ПриватБанк» і надалі безпідставно й незаконно продовжує нараховувати вказані суми, у зв`язку з чим, станом на 29.10.2019 року його заборгованість складає 317640,23грн.

Однак, суд не може погодитися із вказаним твердженням позивача з огляду на наступне.

Під час розгляду справи № 308/14197/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором б/н від 14.03.2013 року, ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору нікчемним та застосування наслідків його недійсності.

Однак, вказаною вище Постановою КЦС ВС від 04.09.2019 року у задоволенні зустрічного позову було відмовлено. Із позовом про недійсність Договору б/н від 14.03.2013 року ОСОБА_1 не звертався.

В той же час, в матеріалах справи не знайшло свого підтвердження, та також не встановлено постановою КЦС ВС від 04.09.2019 року факт звернення АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 з вимогою про повне дострокове повернення кредиту, що дає суду підстави вважати про зміну терміну кредитування за Договором б/н від 14.03.2013 року.

З наявної представником відповідача Довідки на виконання вимог ухвали суду від 03.08.2020 року про витребування доказів, вбачається, що за Договором № б/н від 14.03.2013 року ОСОБА_1 було видано наступні картки: НОМЕР_1 (термін до 08/16) та НОМЕР_2 (терміном до 07/17).

Таким чином, Договір б/н від 14.03.2013 року після постанови КЦС ВС не припинився та продовжував діяти.

Згідно приписів ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Позивач вказує про те, що станом на сьогоднішній день, його заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» становить 317640,23грн.

Однак, враховуючи той факт, що представником відповідача не було подано вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Договором б/н від 14.03.2013 року станом на сьогоднішній день, у зв`язку з чим, вказана заборгованість не була предметом доказування даного позову, жодних доказів та пояснень з даного приводу сторони не надавали, а тому суд приходить до переконання, що посилання позивача тільки на Постанову КЦС ВС від 04.09.2019 року як підставу визнання неправомірним подальшого нарахування заборгованості є безпідставним, оскільки висновки, зроблені у вказаній постанові є остаточними та обов`язковими для виконання щодо тих обставин правовідносин між сторонами, що існували станом на 31.10.2015 року, та можуть бути преюдиційними в розгляді справи у разі пред`явлення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за інший період та з`ясування всіх обставин та підстав нарахування такої заборгованості.

А тому, суд приходить до переконання, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

ІІ. Висновок суду стосовно позовної вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів в розмірі 3350,90грн.

ІІ.а) Стосовно факту безпідставного набутих коштів за рахунок ОСОБА_1 в розмірі 14433,40грн.

Обгрунтовуючи даний позов, позивач вказує на те, що за період з серпня 2013 року по червень 2015 року банк неправомірно стягнув з ОСОБА_1 відсотки у розмірі 4232,60грн. Окрім того, позивач, у період із 27.08.2018 року по 24.05.2019 року проходив спеціальну підготовку в Національній школі суддів України, де без його згоди і заповнення відповідних документів для банку, позивачу було автоматично видано картку АТ КБ «ПриватБанк» для отримання стипендії від держави. Однак, відповідачем незаконно та без відповідної правової підстави за цей період також було стягнуто із ОСОБА_1 на погашення штрафі, комісій грошові кошти у розмірі 10200,80грн.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Даний висновок висловлений у постанові КЦС ВС від 05.12.2018 з розгляду справи № 367/6344/16-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Так, судом встановлено, що частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7995,86грн. КЦС ВС у постанові від 04.09.2019 року вказував на те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджуються вказаних обставин. А тому, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафі) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Окрім того, у постанові КЦС ВС констатовано правильність встановлення судами першої та апеляційної інстанції встановлення відсутності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» складової заборгованості станом на 31.10.2015 року, а саме відсотків за користування кредитом у розмірі 2303,52, пені та комісії у розмірі 300грн., штрафу у розмірі 500грн. у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у Анкеті заяві від 14.03.2013 року.

Так, з наявного в матеріалах справи Розрахунку заборгованості за Договором б/н від 14.03.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 станом на 22.06.2015 року було сплачено АТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення процентів грошових коштів в розмірі 4031,50грн., що суперечить твердженню позивача, про сплату ним грошових коштів в розмірі 4232,60грн.

Відносно твердження позивача, що АТ КБ «ПриватБанк» незаконно та без відповідної правової підстави продовжувало стягувати із ОСОБА_1 , у період із 27.08.2018 року по 24.05.2019 року (проходження спеціальної підготовки в Національній школі суддів України) на погашення штрафі, комісій грошові кошти у розмірі 10200,80грн. не знайшло свого підтвердження з огляду на наступне.

Представником відповідача, на виконання вимог ухвали суду від 03.08.2020 року про витребування доказів, було надано суду Довідку, з якої вбачається, що за Договором № б/н від 14.03.2013 року ОСОБА_1 було видано наступні картки: НОМЕР_1 (термін до 08/16) та 41 НОМЕР_3 22 (терміном до 07/17).

В підтвердження викладених ним обставини, позивач додав до матеріалів справи Виписку про рух коштів по картці НОМЕР_4 за період 01.09.2018 року 25.05.2019 року.

Так, із вказаної виписки вбачається, що 08.09.2018 року, 14.09.2018 року, 16.10.2018 року, 30.01.2019 року, 27.02.2019 року та 24.05.2019 року із картки ОСОБА_1 НОМЕР_4 , виданої на підставі Угоди № SAMDNWFC9 відбулося автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по картці НОМЕР_5 на загальну суму 9038,05грн.

Таким чином, суд не може прийняти за дійсне твердження позивача, що списання вказаних коштів в частині суми 9038,05грн., відбулося саме на примусове погашення заборгованості по Договору б/н від 14.03.2013 року, оскільки картка НОМЕР_5 була видана ОСОБА_1 не на підставі вказаного Договору.

Даним фактом також спростовується твердження позивача про те, що карток на укладенні інших договорів АТ КБ «ПриватБанк» йому не надавалися.

Також, судом встановлено, що 24.05.2019 року із картки ОСОБА_1 НОМЕР_4 , виданої на підставі Угоди № SAMDNWFC9 відбулося автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по картці НОМЕР_6 в сумі 1162,70грн.

Однак, як було вище зазначено, постановою КЦС ВС встановлено факт неправомірності нарахування позивачу відсотків, пені, комісії та штрафі в заборгованості, вставленій станом на 31.10.2015 року, тоді як факт списання мав місце 24.06.2019 року в рахунок заборгованості, якій не було надано відповідної правової оцінки.

З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини, викладені КЦС ВС у постанові від 04.09.2019 року, суд вважає підтвердженим та доведеним факт безпідставного отримання АТ КБ «ПриватБанк» станом на 22.06.2015 року грошових коштів в розмірі 4031,50грн.

ІІ.в) Стосовно позовної вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно набутих коштів у розмірі 3350,90грн.

Згідно приписів ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, обгрунтовуючи дану вимогу, позивач вказує на те, що з АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 3352,90грн., з огляду на наступний розрахунок: 14433,40грн. (безпідставно набуте майно банком) 7995,86грн. (борг позивача) 3084,64грн. (борг позивача зі сплати судового збору за рішення КЦС ВС від 04.09.2019 року) = 3352,90грн.

Дослідивши матеріали справи та вказаний розрахунок позивача відносно вимоги 3352,90грн., суд приходить до переконання, що вказана сума була виведена ОСОБА_1 на підставі ст. 601 ЦК України, яка передбачає припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, а саме як видно з обґрунтування даної вимоги, позивач просить врахувати у заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» з безпідставно отриманих коштів в розмірі 14433,40грн. суму боргу самого позивача за Постановою КЦС ВС від 04.09.2019 року, що підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 7995,86грн. тіла кредиту за Договором б/н від 14.03.3013 року та судового збору в розмірі 3084,64грн.

Однак, стосовно вказаного обґрунтування суд доходить наступного висновку.

Згідно приписів ст. 601 ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.

Аналогічний висновок про застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 908/3039/16, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Так, як було вищезазначено, заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» згідно Постанови КЦС ВС від 04.09.2019 року становить 7995,86грн. тіла кредиту за Договором б/н від 14.03.3013 року та судового збору в розмірі 3084,64грн.

Окрім того, судом при розгляді даного позову встановлено безпідставність АТ КБ «ПриватБанк» отримання грошових коштів за рахунок ОСОБА_1 станом на 22.06.2015 року грошових коштів в розмірі 4031,50грн.

Так, суд констатує, що ОСОБА_1 було подано позовну заяву у первісному вигляді про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 14433,40грн.

Однак, під час розгляду справи, позивач користуючись своїм правом, передбаченим ст.49 ЦПК України подано заяву про зміну позовних вимог (предмету позову), а саме стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошової суми 3352,90грн. із врахування зобов`язання ОСОБА_1 , встановленого постановою КЦС ВС від 04.09.2019 року.

Окрім того, суд вважає за необхідним наголосити про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Суд констатує, що визначення предмета та підстав спору є виключно правом позивача.

Таким чином, в цивільному судочинстві в силу положень ст. 13 ЦПК України, діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.

Таким чином, незважаючи на доведеність судом отримання АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отриманих коштів в розмірі 4031,50грн., однак, враховуючи заперечення відповідачем самого факту безпідставного отримання коштів та заперечення проти стягнення з нього грошової суми 3352,90грн. із врахування зобов`язання ОСОБА_1 , встановленого постановою КЦС ВС від 04.09.2019 року, відсутності факту прозорості вимог, у суду відсутні підстави для задоволення даної позовної вимоги у визначеному позивачем способу захисту його порушеного права шляхом зарахування зобов`язань між сторонами.

ІІІ. Висновок суду щодо позовної вимоги про припинення зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» у правовідношенні за Анкетою заявою від 14.03.2013 року.

Згідно вимог ч.1, ч.2 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Обгрунтовуючи дану позовну вимогу, позивач вказував на те, що його зобов`язання перед відповідачем припинилося, оскільки постановою ВС у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду з нього стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14.03.2013 року в розмірі тіла кредиту 7995,86грн. та витрати зі сплатою судового збору в розмірі 3088,64грн.

Згідно приписів ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Однак, судом встановлено, вказана вище постанова КЦС ВС від 04.09.2019 року ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконана.

Дана обставина спростована позивачем у судовому засіданні не була. Окрім того, представник відповідача в судовому засіданні наголосила про те, що ОСОБА_1 станом на сьогоднішній день не було сплачено визначені постановою суду від 04.09.2019 року тіло кредиту в розмірі 7995,86грн. та витрати зі сплатою судового збору в розмірі 3088,64грн.

Відповідно до вимог ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, суд приходить до переконання, що наявність самого судового рішення про стягнення з позивача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за договором за не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника, а також враховуючи те, що після розгляду справи КЦС ВС від 04.09.2019 року Договір б/н від 14.03.2013 року не припинив своєї дії, суд приходить до переконання, що в задоволенні даної вимоги також слід відмовити.

З огляду на те, що порушене право позивача не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що слід відмовити також в позовній вимозі ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000грн.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наданим сторонами доказам та поясненням в судовому засідання, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, а тому в задоволенні даного позову слід відмовити.

Згідно вимог ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 259, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 82, 598, 599 ЦК України, ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, припинення зобов`язання, стягнення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду і набере законної сили в разі неподання такої в установлений строк.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.Й. Данко