ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7851/20 Справа № 215/1400/20 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/1400/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року, яке постановлено суддею Камбул М.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 28 липня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

03 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який уточнив 16 березня 2020 року, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття особи з реєстрації.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2008 року позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Крім нього, у квартирі зареєстрований його син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина ОСОБА_4 , та відповідач по справі, колишня дружина ОСОБА_2 , з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 20.02.2009 року по 14.08.2018 року.

14.06.2019 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 .

Незважаючи на той факт, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 припинені і спільним побутом вони не пов`язані, вона продовжує безпідставно проживати в його квартирі. Відповідачка умисно чинить йому перешкоди, зокрема без його відома та його згоди здійснила заміну замка у вхідних дверях, у зв`язку з чим він подав відповідну заяву до Тернівського ВП.

Зазначає, що він неодноразово намагався вести з відповідачки конструктивний діалог, щодо добровільного виселення з його квартири та зняття з реєстрації, однак колишня дружина продовжує йому чинити перешкоди у користуванні житлом.

За таких обставин вважає, що наявність реєстрації відповідачки та безпідставного проживання у належній йому на праві власності квартирі, є вчиненням перешкоди, як власнику об`єкту нерухомості, оскільки він не має можливості розпоряджатися належним йому майном. Він повинен нести великі комунальні витрати за себе і відповідачку, також, він не має можливості жити зі своєю сім`єю в його квартирі і вимушений проживати у найманому житловому приміщенні, в зв`язку із даними обставинами він змушений був звернутися до суду.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати відповідачку такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти її з реєстраційного обліку, для вільного розпорядження своїм майном.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття особи з реєстрації відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, позивач зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував поняття сервітуту, оскільки право на проживання у цьому помешканні відповідачці було надано на засадах створення сім`ї, розірвання шлюбу 14.08.2018 року є підставою для припинення сервітуту.

Крім того, судом не враховано, що позивач зареєстрував шлюб вдруге, і відповідачка вже не є членом його сім`ї, більш того, чинить перешкоди у користуванні його власністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2008року, який засвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я.О. та зареєстрований в реєстрі за №1229, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м. (а.с.11, 12).

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.08.2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20.02.2009 року Тернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 32 - розірвано (а.с. 15).

Згідно довідки № 17 від 24.01.2020 НОВА-КОМ, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована в спірній квартирі по теперішній час (а.с. 14).

Згідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) 14.06.2019 року зареєстрували шлюб у Тернівському районному у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 128 (а.с. 16).

Відповідно до листа за вих. №7238 від 11.09.2019 року, Тернівським ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області проведена перевірка по факту звернення ОСОБА_1 до поліції, яке було зареєстровано до ЖЕО №15547 від 03.09.2019 року. В ході перевірки встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися цивільно-правові відносини, котрі вирішуються не інакше як в суді, в порядку цивільного судочинства, та у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, перевірку за зверненням ОСОБА_1 Тернівським ВП закінчено (а.с. 19).

Згідно характеристики, наданої ЖБК «Горняк-7» від 18.02.2020 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2008 року. За роки проживання за даною адресою проявила себе, як конфліктна людина. За період проживання скарги від сусідів на неї надходили неодноразово. ОСОБА_2 проживає у квартирі, що за правом власності належить колишньому чоловіку ОСОБА_1 , з яким розлучилася у 2018 році. Проживає сама, хоча в квартирі зареєстрований колишній чоловік, власник квартири, син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що фактично приїздить тільки на вихідні дні з п`ятниці по ранок неділі приблизно з весни 2018 року, а також зареєстрована дружина ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 не бере участь в громадських зборах і необхідних роботах, що проводяться на території житлового будинку, запобігає користуванню майном власника житла через зміну замка на вхідних дверях (а.с. 17).

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.12.2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна відмовлено (а.с. 119-126).

Відповідно до роздруківок з сайту ТОВ «НОВА-КОМ» за період з січня 2019 року по квітень 2020 року, відповідачка ОСОБА_2 сплачує за надані житлово-комунальні послуги (а.с. 71-91).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, а саме визнання відповідачки, такою, яка втратила право користування квартирою та зняття її з реєстрацією.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спір між сторонами виник з приводу наявності законних підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Основні засади судочинства закріплені у статті 129 Конституції України. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно дозакону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Частиною 4 ст.3 СК України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У ч.1 ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч.2 ст.64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим житлом. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходячи з недоведеності факту відсутності відповідачки, як колишнього члена сім`ї власника житла понад один рік без поважних причин за адресою місця проживання, в розумінні ст. 405 ЦК України, а сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував поняття сервітуту, оскільки право на проживання у цьому помешканні відповідачці було надано на засадах створення сім`ї, а розірвання шлюбу 14.08.2018 року є підставою для припинення сервітуту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, відповідно до ст. 13 ЦПК Укрпаїни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Більш того, ці доводі ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Крім того, такі доводи скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам.

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: