ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8523/20 Справа № 214/7172/19 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року, яке постановлено суддею Гринем Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення суду складено 12 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди,завданої працівнику внаслідок ушкодження її здоров`я, посилаючись на те, що вона тривалий час працювала в шкідливих умовах, що потягло за собою втрату професійної працездатності. Висновком МСЕК від 03 вересня 1996 року позивачу первинно встановлено 45 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, ІІІ група інвалідності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 24 червня 2009 року позивачу встановлено 40 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 90 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, на користь ОСОБА_1 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження її здоров`я, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, на користь держави судовий збір 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши її позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що при прийнятті рішення та зменшення розміру позовних вимог з 90 000 гривень до 50 000 гривень, суд першої інстанції без наведення мотивів незастосування положень та норм законодавчих актів, обмежившись лише загальними фразами послався на практику Великої Палати Верховного Суду не вказавши при цьому ні номерів конкретних справ, ні дат прийняття постанов з аналогічними правовідносинами.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», а саме відсоток втрати працездатності в розмірі 45%, необхідність постійного лікування та проходження численних оглядів МСЕК, та пов`язані з цим моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в її житті, важкість стану здоров`я та ступінь вини відповідача, у зв`язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів відділення Фонду соціального страхування, оскільки відділення Фонду було створено і розпочало роботу з квітня 2001 року, а позивач працювала на підприємстві ВО «Кривбасруда» з 1971 по 1988 року, а останній час в РУ ім. Дзержинського на ш. «Гігант», яка була ліквідована в 2008 році, натомість право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в 1996 році, тобто з часу первинного встановлення втрати працездатності висновка МСЕК .

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області зазначає, що суд першої інстанції при вирішення справи застосував положення законодавства, яке діяло на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, а не на час вирішення питання про відшкодування такої шкоди.

Відзив на апеляційні скарги не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 працювала з 12 жовтня 1971 року по 11 січня 1979 року вибірницею, з 11 січня 1979 року по 22 жовтня 1980 року - машиністом конвеєру, з 22 жовтня 1980 року по 01 січня 1987 року дробильником на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом на шахті «Комунар» «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського, з 01 січня 1987 року по 01 жовтня 1989 року машиністом дробарки на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом на шахті «Гігант» «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського. 01 жовтня 1989 року звільнена по переводу в Енергоуправління п/о «Кривбасруда». З 30 червня 1995 року по 26 вересня 1996 року позивач ОСОБА_1 працювала дробильником, з 26 вересня 1996 року по 23 грудня 1997 року поверховим оператором на шахті «Гігант» Об`єднання «Кривбасруда (а.с. 22).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 14 серпня 1996 року, причиною професійного захворювання у позивача є тривалий стаж роботи на протязі 17 років в умовах тяжкої фізичної праці (а.с. 11-зворот).

Висновком МСЕК від 1996 року позивачу було встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 12-14).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 24 червня 2009 року позивачу повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 15).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки підприємства, а саме шахта «Комунар» та шахта «Гігант» є ліквідованими, тому обов`язок відшкодування моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманим професійним захворюванням покладається на Фонд соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в позивача з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, вперше, тобто з 1996 року.

Звертаючись до суду з позовом позивач просила відшкодувати моральну шкоду, внаслідок втрати професійної працездатності в результаті отримання професійного захворювання на підприємстві Рудоуправління ім. Дзержинського шахта «Комунар» та шахта «Гінат» ВО «Кривбасруда»

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання з Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, з огляду на наступне.

Криворізький гірничорудний трест «Кривбасруда» був створений після визволення міста від окупації в лютому 1944 році для відбудови підприємств гірничорудної промисловості Кривбасу, який підпорядковувався Наркомату гірничодобувної промисловості УРСР та з 1951 року трест «Кривбасруда» був розділений на два трести «Дзержинськруда» та «Ленінруда».

Криворізький трест «Дзержинськруда» з 1951 року підпорядковувся Міністерству металургійної промисловості СРСР та у 1973 році реорганізований в промислове об`єднання видобутку руд підземним способом «Кривбасруда».

З 1975 року до складу виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» входило 11 рудоуправлінь на правах структурних одиниць, у тому числі шахта «Гігант».

Згідно наказу ВО «Кривбасруда» №433 від 16 грудня 1986 року та №685 від 25 грудня 1989 року шахту Комунар» РУ ім. Дзержинського об`єднано з шахтою «Гігант» РУ ім. Дзержинського, основні та оборотні фонди шахти «Комунар» передано до шахти «Гігант»

Згідно п. 1 наказу ВО «Кривбасруда» від 07 жовтня 1997 року № 120 шахта «Гігант», як структурна одиниця була ліквідована.

Згідно з наказом Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовно на державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат». Згідно з пунктом 2 цього наказу, правонаступником перейменованого виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було призначене державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248 та пункту 1 наказу державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» (далі - ДАК «Укррудпром») від 31 грудня 1999 року № 347, державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації було перетворено на дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром».

У наказі ДАК «Укррудпром» від 31 грудня 1999 року № 347 вказано, що зазначене дочірнє підприємство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав і обов`язків реорганізованого державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Згідно з пунктами 1 та 3.2 наказу ДАК «Укррудпром» від 30 липня 2001 року № 290 вказане дочірнє підприємство шляхом реорганізації було перетворено у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», яке стало правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків дочірнього підприємства.

Відповідно до пункту 1.1 статуту ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів ВАТ ««Криворізький залізорудний комбінат» від 30 березня 2011 року № 1/2011 та зареєстрованого 04 квітня 2011 року, ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» змінив найменування на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

Отже, Управління «Кривбасгідрозахист» може нести відповідальність за шкоду, у тому числі й моральну, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я лише та виключно перед працівниками, які працювали на шахтах, зокрема шахті «Гігант» «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського з 20 січня 1998 року, тобто саме з дня виділення вказаних структурних одиниць зі складу ДВО «Кривбасруда», правонаступником яких визначено Управління «Кривбасгідрозахист».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працювала з 12 жовтня 1971 року по 11 січня 1979 року вибірницею, з 11 січня 1979 року по 22 жовтня 1980 року - машиністом конвеєру, з 22 жовтня 1980 року по 01 січня 1987 року дробильником на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом на шахті «Комунар» «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського, з 01 січня 1987 року по 01 жовтня 1989 року машиністом дробарки на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом на шахті «Гігант» «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського. 01 жовтня 1989 року звільнена по переводу в Енергоуправління п/о «Кривбасруда». З 30 червня 1995 року по 26 вересня 1996 року позивач ОСОБА_1 працювала дробильником, з 26 вересня 1996 року по 23 грудня 1997 року поверховим оператором на шахті «Гігант» Об`єднання «Кривбасруда (а.с. 22).

Таким чином, колегія суддів вважає, що професійне захворювання позивача виникло саме під час її перебування у трудових відносинах з виробничим об`єднанням по видобутку руди підземним способом « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у період з 1971 року по 1989 року та з 1995 року по 1997 року правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», на яке у той час законодавством й було покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки на момент виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, а саме у 1996 році управління «Кривбасгідрозахист» якому передано права і обов`язки шахти «Гігант» ДВО «Кривбасруда» вже було ліквідовано без правонаступника у 2008 році, тому відшкодовувати моральної шкоди позивачу повинен Фонд соціального страхування, оскільки структурні одиниці виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», у тому числі шахта «Гігант» новостворені з 20 січня 1998 року шахти «Першотравнева-Дренажна» та «Гигант-Дренажна» не мали статусу юридичних осіб. Створення на базі окремих структурних підрозділів виробничого об`єднання «Кривбасруда» - шахт «Першторавнева-Дренажна» та «Гигант-Дренажна» - державного підприємства «Кривбасгідрозахист» відбулось вже після припинення трудових відносин позивача, а саме 23 грудня 1997 році з виробничим об`єднанням «Кривбасруда», а розподільчим балансом від 01 липня 1998 року не було прямо передбачено переходу до ДП «Кривбасгідрозахист» обов`язку з відшкодування шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров`я під час перебування у трудових відносинах з ВО «Кривбасруда».

Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Верхового Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2020 року у справі №212/6988/17-ц та в Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц.

У статті 51 ЦПК України, визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження-до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст. 51 ЦПК України після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (17 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).

У пункті 8 Постанови Пленуму ВСУ "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 N 2 роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Таким чином, заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

При цьому слід зауважити, що на стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив належність відповідача Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області до спірних правовідносин у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що відповідач Фонд соціального страхування України в Дніпропетровській області є належним відповідачем у даній справі, й безпідставно стягнув з Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь позивача у відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга позивача залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження її здоров`я.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди,завданої працівнику внаслідок ушкодження її здоров`я відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: