Провадження № 2/521/639/20
19 лютого 2020 року м. Одеса
Малиновського районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді -Леонова С.О.,
при секретарі судового засідання - Шабалдак О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
До Малиновського районного суду м. Одеса звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила суд визнати ОСОБА_2 , таким що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначили наступне. Позивачка є власницею квартири за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2006 року №2-3578/2006, право власності якої зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.02.2007 року.
23.10.1993 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 18.05.2016 року розірвано на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси (справа №521/6743/16-ц), після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище на дошлюбне « ОСОБА_3 ».
У вказаній квартирі за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 , 1975 року народження. Однак, відповідач, не проживає у вказаній квартирі АДРЕСА_2 з 10.04.2016 року без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей в квартирі немає. У зв`язку з чим позивач змушена нести витрати по сплаті комунальних послуг за відповідача, оскільки платежі здійснюються, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою житлового приміщення, що для позивача є обтяжливим, так як перебуває у складному матеріальному становищі, на утриманні має неповнолітню доньку та не має можливості оформити субсидію.
Позивачка зазначила, що залишаючись зареєстрованим у квартирі, відповідач перешкоджає ОСОБА_1 користуватися своєю власністю. З огляду на вище наведене позивач змушена звернутися до суду.
16.08.2019 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
02.12.2019 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи в заочному порядку.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.02.2020 року виправлено описку в ухвалі суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися.
У призначеному судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Окремо зазначила, що після розірвання шлюбу з відповідачем вони вирішили розподілити спільне майно подружжя та згідно з їх усною домовленістю позивачу залишилась квартира за адресою АДРЕСА_1 , а у відповідача залишилось інше майно.
Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, відзив на позов до суду не надав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомляв, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
2. Мотивувальна частина
Фактичні обставини, встановлені судом
Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У судовому засіданні встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_1 , що підтверджується копією рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2006 року, справа №2-3578/2006 року, яке набрало законної сили 23.06.2006 року (а.с.8-9) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу №13568489 від 14.02.2007 року (а.с.11).
Як вбачається з рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.05.2016 року (справа №521/6743/16-ц, провадження №2/521/3248/16) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, сторони по справі перебували у шлюбі, укладеному 23.10.1993 року про що Відділом РАЦС Іванівського районного управління юстиції Одеської області, зроблено актовий запис №04, вказаним рішенням шлюб між сторони розірвано та прізвище позивача ОСОБА_4 після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище на дошлюбне « ОСОБА_3 » (а.с.12).
Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2006 року (справа №2-3578/2006 року) за позовом ОСОБА_4 до ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» про визнання договору дійсним та визнання права власності. Судом визнано дійсним договір про співпрацювання по інвестуванню будівництва квартири АДРЕСА_3 , укладений 22.08.2004 року укладений між ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» та ОСОБА_4 - дійсним та визнано за ОСОБА_4 право власності (а.с. 8 - 8зв.).
На час розгляду справи позивач разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_5 проживають за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відтак, в силу вимог ст.60 СК України вказана квартира за адресою в АДРЕСА_1 , яка придбана за період шлюбу позивача та відповідача, є їхньою спільною власністю.
Із копії довідки-виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 01.08.2019 року №77-99, вбачається, що у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , 1975 року народження, з 26.02.2010 року (а.с. 13).
Згідно відповіді від 12.05.2019 року наданої Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).
Позивачка стверджує, що ОСОБА_2 не користується спірним житловим приміщенням з 10.04.2016 року, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин.
Факт не проживання відповідача за вказаною адресою підтверджується актом про відсутність за місцем реєстрації від 01.08.2019 року, який видано Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт та уют» (а.с.14).
Також, з довідки виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт та уют» від 01.08.2019 року №77-101 вбачається, що ОСОБА_1 власниця квартири проживає разом з донькою ОСОБА_6 , за адресою АДРЕСА_1 та сплачує внески на утримання будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, а також вивіз сміття до ОСББ «Комфорт та уют» в повному обсязі (а.с.15).
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 41Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають прав власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 7 Закону України Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»№ 1382-IVвід 11.12.2003року визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене виключно на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Як зазначено в п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони непов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У відповідності до п.34 вказаної постанови усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження того, що квартира за адресою АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, а також доказів того, що відповідач в установленому порядку позбавлений права власності на жиле приміщення чи визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, приймаючи до уваги те, що придбаний в період перебування сторін у шлюбі і відповідач ОСОБА_2 є співвласником даної квартири, не позбавлений права власності на неї, а також враховуючи те, що право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити за їх безпідставністю.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141 , 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 317,319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 60,63,68 СК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_4 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 02.03.2020 року.
Головуючий О.С. Леонов