ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/530/20Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/691/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 311020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника ТзОВ "Бучачагрохлібпром"

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2020 року (ухвалене суддею Содоморою Р.О., дату складання повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 595/530/20 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром" про стягнення штрафних санкцій за затримку розрахунку по виплаті сум по проіндексованій заробітній платі.

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 з вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року у справі № 595/223/17 стягнуто з ТОВ Бучачагрохлібпром на його користь 1643,73 грн. індексації по непроіндексованій заробітній платі, яка не була виплачена йому при звільненні з роботи 16 травня 2016 року, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, поновленні на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Постановою Верховного Суду за наслідками розгляду касаційної скарги рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволення позовних вимог скасовано і направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При повторному розгляді справи постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з часу звільнення його з роботи до дати ухвалення судом першої інстанції рішення у справі 12 квітня 2017 року в сумі 56896,27 грн., яке виконане відповідачем 07.04.2020 року.

Посилаючись на те, що рішення апеляційного суду в частині стягнення 1643, 73 грн. не оскаржувалось і по даний час не виконано позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з виплати вказаної суми за період з 23 квітня 2017 року по 07.04 2020 року в розмірі 182898, 31 грн. виходячи з середньоденного заробітку 244,19 грн. та 749 робочих днів.

Рішенням Бучацького районного сулу від 25 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Апелянт вказав на обставини зазначені в позовній заяві та що порушення його прав є триваючим, тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку.

В судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що кошти в сумі 1643, 73 грн. він не отримав по даний час, виконавчого листа на виконання рішення апеляційного суду не отримував, вважав, що відповідач повинен самостійно виконати рішення суду.

Представник ТОВ Бучачагрохлібпром апеляційної скарги не визнав та пояснив, що відповідач з вимогою про виплату вказаних коштів не звертався, товариство вважало, що остаточною сумою для виплати є сума визначена судом апеляційної інстанції 11 березня 2020 року 56896,27 грн. які виплатило 07 квітня 2020 року. З`ясувавши, що вказана сума є невиплаченою товариство виплатило її 28 вересня 2020 року. Позивач вимог про виплату 1643,73 грн. не пред`являв.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що наказом №315 від 16 травня 2016 року позивач був звільнений з роботи відповідачем у зв`язку із скороченням штату працівників. Вважаючи звільнення незаконним позивач звернувся з позовом в суд про стягнення невиплаченої йому заробітної плати у вигляді індексації заробітної плати в сумі 1643, 73 грн. , середнього заробітку за час затримки розрахунку, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Бучацького районного суду від 12 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року вказане рішення в частині відмови у стягненні індексації по непроіндексованій заробітній платі скасовано та постановлено нове рішення, яким стягнуто на користь позивача 1643, 73 грн. індексації по заробітній платі, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду від 22 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року при повторному розгляді справи вирішено стягнути з ТОВ Бучачагрохлібпром 56896, 27 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні (ухвалою від 19 березня 2020 року виправлено арифметичну помилку), а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказана сума 56896, 27 грн. виплачена 07 квітня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13 квітня 2017 року по 07 квітня 2020 року суд першої інстанції виходив з того, що що положення статті 117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про стягнення заробітної плати.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналіз приписів статтей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником є підставою для відповідальності, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь час невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації заробітної плати на підставі статті 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що позивачу при звільненні не була виплачена індексація заробітної плати за період з березня 2013 року по травень 2016 року в сумі 1643,73 грн., яка стягнута рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року. Вказана сума виплачена позивачу у вересні 2020 року.

Судом також встановлено, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року стягнуто з відповідача 56896,27 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2016 року по 12 квітня 2017 року виходячи з середньоденної заробітної плати 244,19 грн.

За таких обставин відповідач повинен сплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку за період затримки з 12 квітня 2017 року по день фактичного розрахунку за 867 днів затримки з розрахунку 244,19 грн. середньоденного заробітку.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, відшкодування позивачу за затримку розрахунку 56896,27 грн., а також виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування до 5000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову судові витрати стягуються з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, те що позивач звільнений від сплати судового збору та принцип пропорційності то з відповідача в користь держави підлягає стягненню 56 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром" (місцезнаходження: Тернопільська область, Бучацький район, с.Трибухівці, вул.Горішня, 79, ) в користь ОСОБА_1 (ідент. код НОМЕР_1 , с.Переволока, Бучацький р-н, Тернопільська область) 5000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром" (місцезнаходження: Тернопільська область, Бучацький район, с.Трибухівці, вул.Горішня,79, ) в користь держави 56 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.