ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м.Суми

Справа №587/1437/19

Номер провадження 22-ц/816/1550/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Созонова Володимира Петровича

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 12 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Черних О.М. в приміщенні Сумського районного суду Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС») про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору.

Свої вимоги мотивує тим, що 02 січня 2019 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір № 0107-5132, за умовами якого вона отримала кошти в кредит в сумі 7500 грн на умовах строковості, зворотності, платності. Вона зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредит наданий позичальниці виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Строк дії договору складав 14 днів, кредит підлягав поверненню згідно з Графіком платежів (додаток 1 до договору) до 15 січня 2019 року. Розмір процентів становить 2% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, проценти нараховуються з першого дня перерахування суми кредиту позичальнику до закінчення визначеного договором строку, на який надається кредит, річна відсоткова ставка 730%.

Зазначає, що п. 1.6 договору, яким встановлено, що за весь час прострочення сплачується до 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення, в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою, що є підставою для визнання цього пункту договору недійсним. Посилається на те, що у вказаному пункті вирішено питання забезпечення виконання зобов`язання шляхом встановлення пені за несвоєчасне виконання позивачем зобов`язань. Розмір пені не конкретний, так як передбачає величину до 2 % від неповерненої суми кредиту. Закріплення лише верхньої межі пені без умов та критеріїв її застосування не позбавляє відповідача нарахувати пеню у максимальному розмірі 2 % від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення, що у сукупності становить 730 % на рік.

Встановлений у договорі розмір пені є таким, що перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором.

Просить визнати недійсним п. 1.6 кредитного договору № 0107-5132, укладеного 02 січня 2019 року між нею та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС».

Сумський районний суд Сумської області рішенням від 12 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Созонова В.П. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що вона в позові не ставила питання про визнання правочину (частини правочину) недійсним на підставі ст. 233 ЦК України.

Вказує, що поза увагою суду залишились доводи позивача про те, що Верховним судом у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 754/6091/18 висловлено правову позицію в справі в аналогічних правовідносинах.

Вважає, що судом першої інстанції не було приділено уваги доводам позивача, надано перевагу у доказах відповідачу, не враховано правові позиції Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Созонова В.П., який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача адвоката Савіська В.В., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 02 січня 2019 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0107-5132, за умовами якого кредитодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним договором грошові кошти в кредит в сумі 7500 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом (а. с. 6-9).

Кредит надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту кредитодавця, за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором (п. 1.2 договору).

Строк кредиту за договором та строк дії договору складає 14 днів, кредит має бути повернутий згідно Графіку платежів (додаток 1 до договору) до 15 січня 2019 року (п. 1.3 договору).

Протягом строку кредиту, встановленого п. 1.3 договору, розмір процентів складає: 2% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування суми кредиту позичальнику до закінчення визначеного договором строку, на який надається кредит. Річна відсоткова ставка складає 730%.

Пунктом 1.6 договору передбачено, що у разі, якщо позичальник не повернув суму кредиту у строк, встановлений п. 1.3 договору, за весь час прострочення, включаючи день погашення кредиту, кредитодавець має право нараховувати, а позичальник зобов`язаний сплатити включно до 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення.

Також матеріали справи містять Додаток № 1 до кредитного договору № 0107-5132 від 02 січня 2019 року Графік платежів (а. с. 10), який є невід`ємною частиною кредитного договору № 0107-5132 від 02 січня 2019 року.

Згідно пунктів 2, 3 вказаного Додатку № 1 сукупна вартість кредиту складає 128 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 9600 грн та включає в себе проценти за користування кредитом 28,00% від суми кредиту (у процентному виразі) або 2100 грн (у грошовому виразі). Річна відсоткова ставка становить 730 % річних.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», існування тяжких обставин, нібито під впливом яких позивач уклала договір на завідомо вкрай невигідних умовах, як і усвідомлення іншою стороною безвихідної ситуації контрагента і навмисне її використання, нею не доведено, відтак відсутні підстави для визнання п. 1.6 кредитного договору № 0107-5132 від 02 січня 2019 року недійсним.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, помилково виходив з того, що позивачем не було наведено жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, визначених ст. 233 ЦК України, оскільки позивач в позові не ставила питання про визнання п. 1.6 кредитного договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, а обґрунтовувала свої вимоги тим, що вказана умова договору є несправедливою, виходячи з положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частини 1 і 3 ст. 549 ЦК України передбачають, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, відповідно до п. 1.6. кредитного договору у разі, якщо позичальник не повернув суму кредиту у строк, встановлений пунктом 1.3 договору, за весь час прострочення, включаючи день погашення кредиту, кредитодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити включно до 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення.

З огляду на положення ч. 3 ст. 549 ЦК України у п. 1.6 договору закріплено правила нарахування та погашення неустойки у формі пені. Розмір пені встановлено в сумі до 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення.

Таким чином, відповідач може самостійно та на власний розсуд застосовувати будь-який відсоток пені, оскільки жодних умов чи критеріїв його застосування, окрім визначення її верхньої межі, умовами даного кредитного договору не передбачено.

Отже, такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що наявні достатні підстави для визнання недійсним п. 1.6 кредитного договору № 0107-5132, укладеного 02 січня 2019 року, так як вказана вище умова договору відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, внаслідок чого на позивача може бути покладено обов`язок щодо сплати 730 % від суми неповернутого кредиту, тобто встановлює вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6) ст. 3, частині 3 ст. 509, частинах 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПк України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору № 0107-5132, укладеного 02 січня 2019 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 768,40 грн та за апеляційний перегляд справи в сумі 1152,60 грн, а всього на суму 1921 грн.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Созонова Володимира Петровича задовольнити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 12 червня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним пункт 1.6 кредитного договору № 0107-5132, укладеного 02 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь держави судовий збір в сумі 1921 гривня 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 вересня 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: С.С. Ткачук

С.Г. Хвостик