Справа № 461/1848/19 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/617/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представника позивача Мироненко К.Б.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Фрей-СЛВВ» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 19 грудня 2019 року у справі за позовом приватного підприємства «Фрей-СЛВВ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про стягнення грошових коштів та визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У березні 2019 року приватне підприємство (далі ПП) «Фрей-СЛВВ» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 195080 грн. 80 коп. вартості невід`ємних поліпшень, здійснених у квартирі АДРЕСА_1 , та визнати за ПП «Фрей-СЛВВ» право власності на 52/100 частини гаражу, площею 48,4 кв.м., який знаходиться за вказаною адресою.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що первинно будинок АДРЕСА_2 складався з двох квартир, які належали колишньому подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а саме: квартира АДРЕСА_3 була набута у власність ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2001 року та договору дарування частки від 23.05.2003 року, а квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_5 отримала в дар від своєї колишньої свекрухи ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 03.12.1999 року.

В подальшому, подружжя об`єднало квартири, здійснивши їх реконструкцію, побудували гараж і на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 09.10.2003 року №1141 було видано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_2 , а на підставі ухвали Львівської міської ради від 25.03.2004 року №1159 видано державний акт про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0742 га для обслуговування вказаного будинку.

За рішенням засновників ПП «Фрей-СЛВВ» від 18.01.2014 року ОСОБА_5 була включена до складу засновників підприємства і в якості внеску до статутного капіталу підприємства вона передала нерухоме майно 52/100 частини будинку АДРЕСА_2 , яке оцінено у 200000 грн. Вказане нерухоме майно перейшло у власність ПП «Фрей-СЛВВ», а ОСОБА_5 набула право власності на 50% статутного капіталу цього підприємства.

Однак, за рішеннями судів визнано недійсним вказаний вище договір дарування від 03.12.1999 року квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , визнано незаконними вказані вище розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 09.10.2003 року №1141 та ухвалу Львівської міської ради від 25.03.2004 року №1159 і видані на їх підставі свідоцтво про право власності на будинок та державний акт про право власності на земельну ділянку, визнано за батьком ОСОБА_4 ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_4 і витребувано цю квартиру в ПП «Фрей-СЛВВ».

Позивач вважає, що він має право на поліпшення, здійснені внаслідок реконструкції (об`єднання квартир) і які не можуть бути відокремлені від витребуваної у підприємства квартири, оскільки підприємство набуло у власність за рахунок внеску ОСОБА_5 52/100 частини будинку, вартість якої внаслідок поліпшень є більшою, ніж первинної квартири АДРЕСА_4 , яку витребувано у підприємства.

При цьому, позивач виходить із інвентаризаційної вартості будинку після об`єднання квартир (66358 грн.) та інвентаризаційної вартості квартир за договорами на момент набуття квартир у власність (квартири АДРЕСА_4 17059 грн., квартири №2 21086 грн.)

Заявлене право власності на 52/100 частини гаража позивач обґрунтовує тим, що подружжя побудувало гараж уже після набуття обох квартир у власність під час шлюбу, а тому він був спільною сумісною власністю подружжя і увійшов до складу домоволодіння, 52/100 частини якого ОСОБА_5 передала в статутний фонд підприємства, проте, право власності на гараж окремо зареєстровано не було, а тому підприємство не має окремого правовстановлюючого документа на гараж, а відтак, вважає, що належним способом захисту прав підприємства є визнання права власності на 52/100 частини гаража, площею 48,4 кв.м., оскільки такий не було витребувано за рішенням суду.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 19 грудня 2019 року у задоволенні позову ПП «Фрей-СЛВВ» відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт вважає, що суд не врахував подані їхньою стороною докази та безпідставно відмовив у клопотанні про призначення експертизи, чим позбавив можливості представити свою позицію у суді.

Звертає увагу, що суд безпідставно не врахував обставин зростання інвентаризаційної вартості житлового будинку після реконструкції (об`єднання) квартир у порівнянні з їх вартістю, яку вони мали до створення повноцінного будинку.

Наголошує, що внаслідок реконструкції (об`єднання) квартир збільшилась їх загальна площа за рахунок демонтажу пічок із 267,6 кв.м. до 270,6 кв.м.

Апелянт зазначає, що реконструкція та ремонт квартир шляхом їх об`єднання у цілісний житловий будинок дійсно мали місце, оскільки після завершення реконструкції квартири втрати свою ізольованість, інакше, не було б видано технічного паспорту на будинок, а тому для підтвердження цієї обставини заявлялось клопотання про призначення експертизи, у задоволенні якого судом було відмовлено, чим позбавлено можливості доведення факту реконструкції будинку, а, відповідно, і факту здійснення невід`ємних поліпшень.

Апелянт вважає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норму частини четвертої статті 390 ЦК України, якою передбачено право добросовісного набувача залишити за собою невід`ємні поліпшення, оскільки такі поліпшення після витребування квартири залишились у статутному капіталі підприємства.

На думку апелянта, суд безпідставно не врахував докази, які підтверджують існування гаража та будівництво його подружжям під час шлюбу, зокрема, технічний паспорт та акт обстеження від 01.08.2003 року, та не захистив права апелянта шляхом визнання права власності на 52/100 частини гаража, оскільки гараж у підприємства не витребовувався.

Разом з апеляційною скаргою апелянтом подано клопотання про призначення судової оціночної експертизи, у задоволенні якого колегія суддів відмовила, погодившись із висновками суду першої інстанції за наслідками вирішення даного питання.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім представника позивача та представника відповідача ОСОБА_1 не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомленні і клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.07.1991 року, який розірвано рішенням Галицького районного суду м.Львова від 30.07.2015 року.

03.12.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 отримала в дар квартиру АДРЕСА_5 (а.с.8).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.08.2001 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , та договору дарування частини квартири від 23.05.2003 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , останній набув у власність квартиру АДРЕСА_6 (а.с.9,10).

09.10.2003 року на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 09.10.2003 року №1141 видано свідоцтво про право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 270 кв.м., а саме: ОСОБА_5 на 52/100 частки будинку, а ОСОБА_4 на 48/100 частки будинку (а.с.22).

Вказане розпорядження районної адміністрації видане відповідно до висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 04.08.2003 про визначення ідеальних часток в будинку АДРЕСА_2 .

На підставі ухвали Львівської міської ради від 25.03.2004 року №1159 видано державний акт про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0742 га для обслуговування вказаного будинку (а.с.23-24).

За рішенням засновників (учасників) ПП «Фрей-СЛВВ» від 18.01.2014 року (а.с.25-26) ОСОБА_5 прийнята до числа засновників (учасників) підприємства і в якості внеску до статутного капіталу підприємства ОСОБА_5 передала нерухоме майно 52/100 частини будинку АДРЕСА_2 , яке оцінено у 200000 грн.

Вказане нерухоме майно перейшло у власність ПП «Фрей-СЛВВ», про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11.03.2014 року (а.с.27), а ОСОБА_5 набула право власності на 50% статутного капіталу цього підприємства.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 03.10.2013 року у справі №461/9294/13, яке набрало законної сили 11.03.2014 року (а.с.28-32), вказаний вище договір дарування квартири №3 від 03.12.1999 року, укладений із ОСОБА_5 , визнано недійсним.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 04.12.2015 року у справі №461/2622/14-ц, яке набрало законної сили 26.01.2016 року (а.с.33-36):

визнано незаконним та скасовано розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 09.10.2003 року №1141 «Про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_2 »;

визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 09.10.2003 року, видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради на будинок АДРЕСА_2 ;

визнано незаконною та скасовано ухвалу Львівської міської ради №1159 від 25.03.2004 року в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0742 га для обслуговування будинку АДРЕСА_2 ;

визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №099770, кадастровий номер земельної ділянки :07:006:0004, за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,0742 га;

визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

витребувано у ПП «Фрей-СЛВВ» квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, вказаними рішеннями судів встановлено незаконність набуття у власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 та, відповідно, незаконність об`єднання квартир в будинок АДРЕСА_2 і передачу будинку у спільну часткову власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим квартиру АДРЕСА_4 витребувано в ПП «Фрей-СЛВВ» у власність відповідача ОСОБА_1 на підставі ст.388 ЦК України.

У разі витребування за рішенням суду майна, добросовісний набувач набуває право вимагати відшкодування завданої йому шкоди (збитків у розумінні ст.22 ЦК України) від особи, яка відплатно передала йому це майно (відповідальність продавця за відсудження проданої речі від покупця відповідальність продавця за евікцію).

Для договорів купівлі-продажу таке правило закріплене у ст.661 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Правочин щодо звільнення продавця від відповідальності або щодо її обмеження у разі витребування товару у покупця третьою особою є нікчемним (ч.2 ст.661 ЦК).

Отже, за встановлених і наведених вище обставин справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача, заявлених до відповідачів, оскільки відповідно до наведених вище норм ЦК України та за наявності для того визначених законом підстав, позивач наділений правом ставити свої вимоги до ОСОБА_5 , яка передала вказане нерухоме майно у власність підприємства, отримавши взамін право на частку в статутному капіталі підприємства.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту здійснення саме ним невід`ємних поліпшень у вказаному будинку після передачі нерухомого майна до статутного фонду підприємства, оскільки відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених ним витрат при поліпшенні майна у сумі, на яку збільшилась його вартість.

За відсутності таких доказів, заявлене позивачем клопотання про призначення судом оціночної експертизи було безпідставним, оскільки питання по вказаній вище обставині, яка входить до предмету доказування у даній справі, експертизою не вирішувалось, до того ж, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач постійно наголошував, що поліпшення в будинку були здійсненні подружжям при об`єднанні квартир.

Правильним є й висновок суду про безпідставність заявленої позивачем вимоги про визнання за ним права власності на 52/100 частини гаража, оскільки право власності на такий в установленому законом порядку оформлено не було і гараж, як окремий об`єкт нерухомого майна, позивачу не передавався.

Таким чином, суд правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу приватного підприємства «Фрей-СЛВВ» залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 11 вересня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.