Єдиний унікальний номер 235/1078/20
Номер провадження 22-ц/804/2567/20
№ 22-ц/804/2567/20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Мірути О.А.
суддів: Никифоряка Л.П., Хейло Я.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 235/1078/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» про захист прав споживачів,
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО»,
на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року (суддя Назаренко Г.В.), ухваленого в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, повне судове рішення складено 22 червня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Постановою Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року його позовні вимоги задоволені частково: стягнуто з ТОВ «АЛЛО» на його користь неустойку за прострочення повернення коштів за придбаний товар за період з 29.11.2016р. по 29.11.2017р. в розмірі 12 570,60 грн., визнано за ним право власності на мобільний телефон Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold (українська версія) без виникнення зобов`язання з оплати його вартості.
Обставини, встановлені зазначеною постановою суду, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, мають преюдиційне значення для розгляду інших його позовів до ТОВ «АЛЛО».
Так, постановою Донецького апеляційного суду встановлені факти: розірвання договору купівлі-продажу мобільного телефону Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold (замовлення № 101891905) 28.10.2016р., про що зазначено у мотивувальній частині постанови, сплати ним 17 жовтня 2016 року ТОВ «АЛЛО» 3444 грн. та отримання 28 жовтня 2016 року ТОВ «АЛЛО» від нього повідомлення про розірвання договору.
Станом на сьогодні ТОВ «АЛЛО» не виконало постанову Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року у справі № 235/1462/17 та не повертає йому сплачені гроші, у зв`язку з чим вважав за необхідне на підставі ст.1212 ЦК України просити суд стягнути з відповідача сплачені ним грошові кошти за товар як такі, що отримані без достатньої правової підстави.
Вважає, що відповідачем йому заподіяна моральна шкода. Так, починаючи з листопада 2016 року ТОВ «АЛЛО» проводить політику тривалого цілеспрямованого порушення його прав як споживача, що полягає у відмові повернути сплачені за товар гроші, примушення користуватися товаром, який його не задовольнив і від якого він відмовився, застосування омани стосовно його прав як споживача (відповідач створював враження, що нібито відповідно до законодавства повернення товару поштою є обов`язком покупця, і без виконання цієї умови повернення грошей неможливе підтверджується листами продавця у відповідь на його заяви про розірвання договору), підробці документів (відповідач змінив умови договору та під час судових засідань намагався їх видати за такі, що існували на момент вчинення правочину з купівлі-продажу телефону ця обставина підтверджується запереченнями представника ТОВ «АЛЛО» від 24.05.2017р. у справі № 235/462/17, після набрання чинності постанови Донецького апеляційного суду від 2 січня 2020 року відповідач всупереч статей 129, 129-1 Конституції України ігнорує рішення суду, постановлене іменем України, та відмовляється сплачувати визначену судом неустойку.
Крім того, після скасування незаконних рішень судів першої та апеляційної інстанцій Верховним судом, 28 жовтня 2020 року він направив відповідачу пропозицію про позасудове врегулювання спору, а 05 листопада 2019 року отримав відповідь, в якій ТОВ «АЛЛО» відмовилося від позасудового врегулювання спору не зважаючи на те, що судом було чітко встановлено, якими нормами закону регулюються правовідносини, що виникли між ними. Також Верховним судом було затверджено справжній зміст договору на момент вчинення правочину купівлі-продажу та було остаточно встановлено відсутність норми, яку відповідач сфальсифікував. Однак у листі-відповіді відповідач знову застосовує оману, намагаючись схилити його до думки, що Верховний Суд навпаки захистив брехню ТОВ «АЛЛО», з якою погоджувався суд першої інстанції.
05 листопада 2019 року він відчув тривалий сильний напад депресії та панічної атаки, у зв`язку з чим був вимушений терміново звернутися до психотерапевта, який приписав йому заспокійливий засіб та направив на консультацію до медико-психологічного центру.
14 листопада 2019 року він звернувся до Медико-психологічного центру Клінічної психоневрологічної лікарні у м. Донецьку, де був госпіталізований, перебував на стаціонарному лікуванні до 27 грудня 2019 року, тобто півтора місяці.
Крім цього, у довідці від 26 грудня зазначено, що розвиток хвороби спричинений хронічною психотравмуючою обставиною, що є суб`єктивно значною для пацієнта. Тобто постійне тривале порушення його прав, допущене відповідачем, стало причиною розвитку та ускладнення хвороби. Той факт, що він впродовж трьох років намагається захистити свої права у судах підтверджує, що ситуація, яка склалася через порушення його прав з боку ТОВ «АЛЛО», є значною для нього.
Після закінчення стаціонарного лікування він продовжує приймати антидепресивні та заспокійливі засоби на постійній основі.
З урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача 3445 грн. сплачені за товар гроші з урахуванням комісії банку, 339,58 грн. 3% річних за період з 28.10.2016р. по 12.02.2020р., 1150,27 грн. індекс інфляції за період з листопада 2016р. по січень 2020 року, неустойку в розмірі 12 570,60 грн. за період з 12.02.2019р. по 12.02.2020р., 500 грн. на відшкодування моральної шкоди
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЬ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року (з врахуванням ухвали Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2020 року про виправлення арифметичної помилки у судовому рішенні) позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «АЛЛО» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, в сумі 3 444 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 10 січня 2020 року по 12 лютого 2020 року в розмірі 9 грн. 63 коп., а всього стягнути 3 453 грн. 63 коп. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ «АЛЛО» в дохід держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АЛЛО» на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 3000 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що 17 жовтня 2016 року позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в сумі 3444 грн. за придбаний в інтернет-магазині ТОВ «АЛЛО» (мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія), що підтверджується копією електронного повідомлення від 17.10.2016р. № 265063655, копією акту приймання-передачі товарів та послуг S2 16165059 від 18 жовтня 2016 року (а.с.24, 25), отже, ТОВ «АЛЛО» набула майно (грошові кошти) на відповідній правовій підставі за договором купівлі-продажу, укладеним поза торгівельними або офісними приміщеннями у відповідності до ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», але починаючи з 09 січня 2020 року дати набрання законної сили постанови Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року така правова підстава, на якій грошові кошти були набуті відповідачем, відпала, так як за позивачем було визнано право власності на вказаний мобільний телефон без виникнення зобов`язання з оплати його вартості. Оскільки права позивача в цій частині порушуються відповідачем, вони підлягають захисту судом шляхом стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, в сумі 3444 грн. Сплачена позивачем комісійна винагорода в сумі 1 грн. є платою за надання банківських та фінансових послуг, і не є грошовими коштами, набутими відповідачем без достатньої правової підстави.

Відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, оскільки не повернув гроші позивачу після ухвалення рішення Донецьким апеляційним судом від 09 січня 2020 року, а продовжив їх утримувати у себе після того, коли правова підстава до цього відпала, у зв`язку з чим повинен нести відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України. Відповідно до положень листа Верховного Суду України № 62-97р. від 03.04.97 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» інфляційні витрати не нараховуються на суму боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на підставі положень глави 83 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення неустойки в розмірі 12 570,60 грн. за період з 12 лютого 2019 року по 12 лютого 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що ані законом, ані договором між сторонами не передбачено сплату неустойки боржником у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання, що виникли з приводу збереження майна без достатньої правової підстави. Положення ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» про виплату споживачеві неустойки в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей в даному випадку не може бути застосовано судом з огляду на те, що вони підлягали застосуванню судом при розгляді справи судом щодо наслідків невиконання умов договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, в частині повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, тоді як рішенням Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірний мобільний телефон без виникнення зобов`язання з оплати його вартості, і предметом цього спору є правомірність зберігання грошей відповідачем після набрання рішенням суду апеляційної інстанції законної сили.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).Відносини з приводу зберігання майна у відповідача без достатньої правової підстави регулюються главою 83 ЦК України. Ці норми не передбачають відшкодування моральної шкоди в разі їх порушення, що узгоджується висновками Верховного Суду України, які викладенні в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат на оплату послуг АБ «Олександра Шевченка» є неспіврозмірним із складністю цієї справи та виконаних робіт (наданих послуг), часом, витраченим АБ на виконання відповідних робіт (наданих послуг). Крім того суд врахував дії позивача, який неодноразово намагався досудово вирішити спір, надаючи пропозиції відповідачу щодо мирного врегулювання спору, але відповідач фактично відмовився від пропозиції.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ

У апеляційній скарзі на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року, поданій до Донецького апеляційного суду позивач ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні з ТОВ «АЛЛО» неустойки за прострочення повернення сплачених за товар грошей; стягнення з ТОВ «АЛЛО» індексу інфляції та 3 % річних; стягнення з нього на користь ТОВ «АЛЛО» відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з ТОВ «АЛЛО» 3% річних у розмірі 339,58 грн. та інфляційних витрат у розмірі 1150,27 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду у лютому 2020 року,а всього 1489,85 грн.; задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з ТОВ «АЛЛО» неустойки у розмірі 12 570,60 грн. за прострочення коштів за період з 12 лютого 2019 року по 12 лютого 2020 року; покласти на ТОВ «АЛЛО» судові витрати у повному розмірі.

У апеляційній скарзі на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року, поданій до Донецького апеляційного суду представником ТОВ «АЛЛО» Адвокатським бюро «Олександра Шевченка» - Шевченко О.А., звертає увагу у своїх доводах на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи та на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, а також розподілу судового збору задовольнити змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АЛЛО» відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9870,00 грн.; стягнути з ТОВ «АЛЛО» в дохід держави судовий збір у розмірі 33,77 грн. Стягнути з позивача на користь ТОВ «АЛЛО» на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року мотивована тим, що 09 січня 2020 року судом було визначено за ним лише право власності на телефон, проте відповідач прострочив повернення коштів, коли не повернув їх до 29 листопада 2016 року.

Зазначає, що цю обставину яка має преюдиційне значення, встановлено у постанові Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року по справі № 235/1462/17, у зв`язку з чим з ТОВ «АЛЛО» було стягнуто неустойку за інший період, а саме з 29 листопада 2016 року по 29 листопада 2017 року.

Вважає, що суд першої інстанції не застосував норми закону, які підлягали застосуванню, оскільки заборгованість ТОВ «АЛЛО» перед ним виникла 29 жовтня 2016 року то відповідно до статті 13 та частини 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» питання стягнення неустойки врегульоване цими статтями.

Посилаючись на висновок викладений у постанові ВС від 21 травня 2019 року у справі №916/2889/13 зазначає, що «стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення».

Вважає, що оскільки обов`язок ТОВ «АЛЛО» повернути кошти, сплачені ним за телефон, виникли у жовтні 2016 року на підставі ст.ст.12, 13 Закону України «Про захист прав споживачів» деліктне зобов`язання, а вимога про стягнення цих коштів може бути захищено в судовому порядку, а тому на це грошове зобов`язання нараховується 3% річних та інфляційні витрати.

Зазначає, що стягнення 3% річних та інфляційних втрати підлягають стягненню за 3 роки, що передували зверненню до суду у лютому 2020 року, що узгоджується з правовими висновками Великої палати ВС, які викладені в постанові від 08 листопада 2019 року у справі 127/15672/16-ц.

Крім того, зазначає, що судом першої інстанції було невірно вирішено питання щодо стягнення з нього користь ТОВ «АЛЛО» відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вважає, що оскільки відповідач зловживає процесуальними правами, а саме ігнорує рішення Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року, що набуло законної сили, та на теперішній час вказане рішення суду не виконано, тому суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Звертає увагу суду, що саме через поведінку відповідача він змушений постійно звертатися до суду. Таким чином, вважає, що має бути справ розглянута з застосуванням ч.9 ст. 1441 ЦПК України, тобто всі понесені судові витрати необхідно покласти на відповідача, а його необхідно звільнити від відшкодування судових витрат.

Просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року у частині щодо відмови у стягненні з відповідача неустойки за прострочення повернення сплачених за товар грошей, щодо стягнення з ТОВ «АЛЛО» індексу інфляції та 3 % річних, щодо стягнення з нього на користь ТОВ «АЛЛО» відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги щодо стягнення з ТОВ «АЛЛО» 3% річних у розмірі 339,58 грн. та інфляційних витрат у розмірі 1150, 27 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду у лютому 2020 року, а всього 1489 грн. 85 коп., задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з ТОВ «АЛЛО» неустойки у розмірі 12 570 грн. 60 коп. за прострочення повернення коштів за період з 12 лютого 2019 року по 12 лютого 2020 року, покласти на ТОВ «АЛЛО» судові витрати у повному розмірі, звільнити його від сплати судового збору за палання апеляційної скарги.

Відповідач ТОВ «АЛЛО», в інтересах якого діє представник Шевченко О.А., не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу та розподілу судового збору, оскільки вважає рішення суду в цій частині незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає зміні у вказаній частині. Вважає, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини, відповідно до додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Звертає увагу суду, що ними в свою чергу було надано до суду підтвердження надання Адвокатським бюро «Олександра Шевченка» професійної правничої допомоги. Посилається в своїх доводах на постанову Верховного Суду від 17.09.2019 року по справі № 810/3806/18 та постанову Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі за № 826/1216/16. Таким чином, подані ними докази, що підтверджують надання Адвокатським бюро «Олександра Шевченка» правничої допомоги є належними та допустимими. Також ними подано свій розрахунок розміру гонорару.

Вважає, що позивачем не доведено у суді першої інстанції підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідача.

Також вважає незаконним та необґрунтованим стягнення судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Щодо понесених ТОВ «АЛЛО» судових витрат, відповідачем зазначено, що ними був зазначений попередній розрахунок суми судових витрат, які ТОВ «АЛЛО» понесло і які очікує понести. Просить суд апеляційну скаргу ТОВ «АЛЛО» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу,а також розподілу судового збору задовольнити та рішення суду у відповідній частині змінити, також стягнути з ТОВ «АЛЛО» в дохід держави 9870, 00 грн.,стягнути з ТОВ «АЛЛО» в дохід держави судовий збір у розмірі 33,77 грн., стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АЛЛО» відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Представником відповідача ТОВ «АЛЛО», в інтересах якої діє його представник Шевченко О.А. подано письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу, залишити без задоволення. Зазначає, що апелянт у своїх правових позиціях наводить суперечливі висновки, зазначаючи у позовній заяві обов`язок ТОВ «АЛЛО» повернути грошові кошти за товарами на підставі постанови суду від 09 січня 2020 року та водночас зазначаючи в апеляційній скарзі по справі № 235/1078/20 про визнання за апелянтом лише права власності на телефон, тобто без виникнення обв`язку сплати ТОВ «АЛЛО» вартості товару. Висновок суду стосовно того, що правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та ТОВ «АЛЛО» після набрання постановою Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року по справі № 235/1462/17, яка набрала законної сили, регулюються главою 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави».

Натомість, положення ч. 9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» про виплату споживачеві неустойки в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей в даному випадку не може бути застосовано судом з огляду на те, що вони підлягали застосуванню судом при розгляді справи судом наслідків невиконання умов договору, укладеного позаторгевельними або офісними приміщеннями. В частині повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, тоді як за рішенням Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року по справі №т 235/1462/17 за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірний мобільний телефон без виникнення зобов`язання з оплати його вартості. Зазначає, що предметом цього спору є правомірність зберігання грошей відповідачем після набрання рішенням суду апеляційної інстанції законної сили.

На думку відповідача вищевикладений висновок суду є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Стосовно доводів апеляційної скарги про стягнення з ТОВ «АЛЛО» 3 % річних та індексу, то вони є необґрунтованими, оскільки в даному випадку апелянт, як і у випадку заявлення вимоги щодо виплати неустойки, ігнорує той факт, що предметом спору по справі № 253/1078/20 є правомірність зберігання грошей відповідачем після набрання рішенням суду апеляційної інстанції від 09 січня 2002 року по справі № 235/1462/17 законної сили, але ніяк не наслідків невиконання умов договору, укладеного поза торгівельними або офісними приміщеннями, в частині повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору.

Щодо стягнення з апелянта на користь ТОВ «АЛЛО» відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що саме ОСОБА_1 вчиняв дії на затягування строків розгляду справи,зокрема заявляв необґрунтований відвід суду.

Крім того, зазначає, що ТОВ «АЛЛО» також не згодне з розподілом витрат на професійну правничу допомогу, проведеним судом першої інстанції по справі № 235/1078/20, а тому подало апеляційну скаргу на рішення суду від 10 червня 2020 року.

Звертає увагу, що під час розгляду справи відповідачем належним чином було підтверджено надання адвокатським бюро «Олександра Шевченка» професійної правничої допомоги. Зокрема, надання адвокатським бюро «Олександра Шевченка» відповідачу адвокатських послуг підтверджується доказами, тому вважає, що розрахунок суду є неправильним, та необхідно стягнути розмір витрат на правничу допомогу 10 000 грн.

Вважають, що ОСОБА_1 у суді першої інстанції не було належним чином доведено необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідача. Крім того, судом першої інстанції первісно було здійснено розрахунок розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню на користь відповідача, з порушенням розрахунків та, відповідно, недотриманням принципу пропорційності.

Позивачем ОСОБА_1 також подано відзив на апеляційну скаргу, подану ТОВ «АЛЛО».

В обґрунтування відзиву зазначено, що розмір гонорару не оспорювався ним, а тому твердження відповідача є такими, що не відповідають дійсності, оскільки під сумнів поставлено не розмір гонорару, а лише час, витрачений на надання послуг. Звертає увагу суду у своїх доводах, що посилання відповідач на Постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 не заслуговують на увагу, оскільки справа розглядалася за правилами, що діяли до набрання чинності редакції Кодексу.

Додає в своїх доводах, що допустимість поданих доказів жодним чином не оскаржувалася та не постановлена під сумнів оскаржуваним рішенням суду, отже апеляційні твердження відповідача з цього приводу є безпідставними. Звертає увагу суду, що твердження відповідача, що розмір позовних вимог складає не 18 004, 85 грн., а 267 505, 45 грн., на його думку є прямою оманою для суду, оскільки у матеріалах справи наявна його заява по зменшення розміру позовних вимог від 30 березня 2020 року, згідно до якої він просив зменшити розмір позовних вимог про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди до 500, 00 грн. Вказану заяву подано у повній відповідності до норм ЦПК України. За таких обставин твердження відповідача, що розмір позовних вимог складає 267 505, 45 грн. є неправдою та спростовується матеріалами справи. Крім того, вважає, що заявлені ним позовні вимоги не є тотожними, але є дуже схожими та ґрунтуються на однакових нормах закону та підтверджені тими самими доказами, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо складності справи. Зазначає, що у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами від 23 березня 2020 року, а саме акт прийому передачі послуг не відповідає дійсності. Звертає увагу суду, що витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу, не підлягають розподілу між сторонами. На його думку, апеляційна скарга відповідача жодним чином не спростовує висновків, наведених у рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької від 10 червня 2020 року області, а тому не підлягає задоволенню.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

17 жовтня 2016 року ОСОБА_1 придбав в інтернет-магазині ТОВ «АЛЛО» (http: //allo.ua) за 3444 грн мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія), що підтверджується актом приймання-передачі товарів та послуг від 18 жовтня 2016 року (а.с.24, 25).

Під час отримання у відділенні перевізника «Нова пошта» замовлення позивач не мав зауважень щодо якості та комплектації придбаного ним телефону.

22 жовтня 2016 року ОСОБА_1 надіслав ТОВ «АЛЛО» заяву про розірвання договору купівлі-продажу телефону та повернення сплачених коштів, запропонував відповідачу забрати товар за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26).

В листі від 3 листопада 2016 року № 03/БА ТОВ «АЛЛО» запропонувало позивачу відправити придбаний телефон на адресу продавця та зазначило, що питання про задоволення вимоги про повернення грошових коштів буде вирішене після проведення огляду товару (у випадку, якщо покупець не користувався телефоном та зберіг його товарний вигляд) (а.с.27).

Не погоджуючись із вказаною відповіддю та посилаючись на те, що під час придбання телефону між сторонами згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» не було узгоджене питання про повернення товару поштою у випадку розірвання договору, 10 листопада 2016 року ОСОБА_1 направив відповідачу заяву про повернення сплачених ним за товар грошових коштів (а.с.28).

В листі від 28 листопада 2016 року № 23/БА відповідач повторно запропонував відповідачу відправити придбаний телефон на його адресу та зазначив, що питання про задоволення вимоги про повернення грошових коштів буде вирішене після проведення огляду товару (за умови, що покупець не користувався телефоном та зберіг його товарний вигляд). Крім того, ТОВ «АЛЛО» вказало, що відправлення посилки може бути здійснене в найближчому відділенні «Нова пошта» за рахунок продавця відповідно до вимог ч.5 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.29).

Оскільки спір не знайшов мирного врегулювання, позивач у березні 2017 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «АЛЛО» про захист прав споживачів, в якому просив: визнати за ним право власності на вказаний мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія) без виникнення зобов`язання з оплати його вартості, стягнути з відповідача на його користь відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України подвійну вартість товару, що складає 6888 грн., оскільки сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі, неустойку в розмірі 1% вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей, що складає 34,44 грн., починаючи з 29.11.2016р. по день ухвалення рішення у справі на підставі ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, яка полягає в порушенні його прав як споживача, а саме застосування відповідачем щодо нього обману, через який він був вимушений користуватися своїм старим телефоном з розбитим екраном, що призвело до постійного дискомфорту (на підставі ч.2 ст.23, ч.2 ст.230 ЦК України).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено, з яким ОСОБА_1 не погодився і оскаржив в апеляційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 9 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 серпня 2017 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Донецької області від 9 жовтня 2017 року скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Донецького апеляційного суду від 9 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 серпня 2017 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «АЛЛО» про захист прав споживачів задоволено частково: визнано за ОСОБА_1 право власності на мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія) без виникнення зобов`язання з оплати його вартості; стягнуто з ТОВ «АЛЛО» на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення повернення коштів на придбаний товар за період з 29.11.2016р. по 29.11.2017р. в розмірі 12 570,60 грн.; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «АЛЛО» подвійної вартості телефону в розмірі 6888 грн та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн відмовлено, розподілено судові витрати. Зазначена постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили з дня її прийняття, тобто з 9 січня 2020 року (а.с.8-23).

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 надіслав ТОВ «АЛЛО» пропозицію щодо позасудового урегулювання спору шляхом передачі ТОВ «АЛЛО» йому у власність смартфону «Samsung Galaxy S10 Plus 12GB Black» із доплатою з його боку в розмірі 10 000 грн і відмовою з його боку будь-яких претензій до ТОВ «АЛЛО», що виникли внаслідок придбання мобільного телефону «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (замовлення 101891905) (а.с.120-121).

У відповіді за вих. № 32/ТД від 04.11.2019р. на ім`я ОСОБА_1 ТОВ «АЛЛО» повідомило про те, що пропозиція про позасудовий порядок вирішення спору прийнято до уваги та буде розглянута після набрання рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 серпня 2017 року законної сили (а.с.122).

20 січня 2020 року ОСОБА_1 ще раз звернувся до ТОВ «АЛЛО» із пропозицією щодо позасудового урегулювання спору шляхом перерахування ТОВ «АЛЛО» на його карту 70% неустойки та суму, сплачену за телефон, і відмовою один до одного від будь-яких претензій до ТОВ «АЛЛО», що виникли внаслідок придбання мобільного телефону «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (замовлення 101891905) (а.с.124-125).

У відповіді за вих. № 94/ТД від 20.02.2020р. на ім`я ОСОБА_1 ТОВ «АЛЛО» повідомило про те, що пропозиція про позасудовий порядок вирішення спору прийнято до уваги та буде розглянута після розгляду Верховним Судом касаційної скарги ТОВ «АЛЛО» на постанову Донецького апеляційного суду від 9 січня 2020 року у справі № 235/1462/17 (а.с.126).

Постановою Донецького апеляційного суду від 9 січня 2020 року, яка набрала законної сили з дня її прийняття, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія) без виникнення зобов`язання з оплати його вартості.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга ТОВ «АЛЛО», від імені якого діє ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року не підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з правовідносин стосовно захисту прав споживачів та ціна позову складає 18005, 45 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судове рішення у повній мірі відповідає.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що достовірно встановлено, що права позивача, відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» порушені та підлягають захисту, шляхом стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правових підстави, в сумі 3444 грн. Крім того, суд першої інстанції зазначив у своєму рішенні, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, оскільки не повернув гроші позивачу після ухвалення рішення Донецьким апеляційним судом від 09 січня 2020 року, а продовжив їх утримувати у себе після того, коли правова підстава до цього відпала, у зв`язку з чим повинен нести відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України.

Також суд зазначив у своєму рішенні, що правовідносини виникли на теперішній час між сторонами з приводу зберігання відповідачем у себе грошових коштів без достатньої правової підстави та регулюються положеннями ст. ст. 1212 - 1215 ЦК України, зокрема ч. 2 ст. 1214 ЦК України, за що передбачена відповідальність у вигляді нарахування процентів за користування ними. Отже, ані законом ані договором між сторонами не передбачено сплату неустойки боржником у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання, що виникли з приводу збереження майна без достатньої правової підстави.

За таких підстав в задоволенні позову про стягнення неустойки в розмірі 12 570, 60 грн. за період з 12.02.2019 року по 12.02.2020 року необхідно відмовлено. Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки відносини з приводу зберігання майна у відповідача без достатньої правової підстави регулюються главою 83 ЦК України та ці норми не передбачають відшкодування моральної шкоди в разі їх порушення.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам, наявним у матеріалах справі доказам та зробленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2016 року ОСОБА_1 придбав в інтернет-магазині ТОВ «АЛЛО» (http: //allo.ua) за 3444 грн мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія), що підтверджується актом приймання-передачі товарів та послуг від 18 жовтня 2016 року (а.с.24, 25).

Під час отримання у відділенні перевізника «Нова пошта» замовлення позивач не мав зауважень щодо якості та комплектації придбаного ним телефону.

22 жовтня 2016 року ОСОБА_1 надіслав ТОВ «АЛЛО» заяву про розірвання договору купівлі-продажу телефону та повернення сплачених коштів, запропонував відповідачу забрати товар за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26).

В листі від 3 листопада 2016 року № 03/БА ТОВ «АЛЛО» запропонувало позивачу відправити придбаний телефон на адресу продавця та заначило, що питання про задоволення вимоги про повернення грошових коштів буде вирішене після проведення огляду товару (у випадку, якщо покупець не користувався телефоном та зберіг його товарний вигляд) (а.с.27).

Не погоджуючись із вказаною відповіддю та посилаючись на те, що під час придбання телефону між сторонами згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» не було узгоджене питання про повернення товару поштою у випадку розірвання договору, 10 листопада 2016 року ОСОБА_1 направив відповідачу заяву про повернення сплачених ним за товар грошових коштів (а.с.28).

В листі від 28 листопада 2016 року № 23/БА відповідач повторно запропонував відповідачу відправити придбаний телефон на його адресу та зазначив, що питання про задоволення вимоги про повернення грошових коштів буде вирішене після проведення огляду товару (за умови, що покупець не користувався телефоном та зберіг його товарний вигляд). Крім того, ТОВ «АЛЛО» вказало, що відправлення посилки може бути здійснене в найближчому відділенні «Нова пошта» за рахунок продавця відповідно до вимог ч.5 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.29).

Оскільки спір не знайшов мирного врегулювання, позивач у березні 2017 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «АЛЛО» про захист прав споживачів, в якому просив: визнати за ним право власності на вказаний мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія) без виникнення зобов`язання з оплати його вартості, стягнути з відповідача на його користь відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України подвійну вартість товару, що складає 6888 грн., оскільки сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі, неустойку в розмірі 1% вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей, що складає 34,44 грн., починаючи з 29.11.2016 р. по день ухвалення рішення у справі на підставі ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, яка полягає в порушенні його прав як споживача, а саме застосування відповідачем щодо нього обману, через який він був вимушений користуватися своїм старим телефоном з розбитим екраном, що призвело до постійного дискомфорту (на підставі ч.2 ст.23, ч.2 ст.230 ЦК України).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено, з яким ОСОБА_1 не погодився і оскаржив в апеляційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 9 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 серпня 2017 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Донецької області від 9 жовтня 2017 року скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Донецького апеляційного суду від 9 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 серпня 2017 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «АЛЛО» про захист прав споживачів задоволено частково: визнано за ОСОБА_1 право власності на мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія) без виникнення зобов`язання з оплати його вартості; стягнуто з ТОВ «АЛЛО» на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення повернення коштів на придбаний товар за період з 29.11.2016р. по 29.11.2017р. в розмірі 12 570,60 грн.; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «АЛЛО» подвійної вартості телефону в розмірі 6888 грн та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн відмовлено, розподілено судові витрати. Зазначена постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили з дня її прийняття, тобто з 9 січня 2020 року (а.с.8-23).

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 надіслав ТОВ «АЛЛО» пропозицію щодо позасудового урегулювання спору шляхом передачі ТОВ «АЛЛО» йому у власність смартфону «Samsung Galaxy S10 Plus 12GB Black» із доплатою з його боку в розмірі 10 000 грн. і відмовою з його боку будь-яких претензій до ТОВ «АЛЛО», що виникли внаслідок придбання мобільного телефону «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (замовлення 101891905) (а.с.120-121).

У відповіді за вих. № 32/ТД від 04.11.2019р. на ім`я ОСОБА_1 ТОВ «АЛЛО» повідомило про те, що пропозиція про позасудовий порядок вирішення спору прийнято до уваги та буде розглянута після набрання рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 серпня 2017 року законної сили (а.с.122).

20 січня 2020 року ОСОБА_1 ще раз звернувся до ТОВ «АЛЛО» із пропозицією щодо позасудового урегулювання спору шляхом перерахування ТОВ «АЛЛО» на його карту 70% неустойки та суму, сплачену за телефон, і відмовою один до одного від будь-яких претензій до ТОВ «АЛЛО», що виникли внаслідок придбання мобільного телефону «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (замовлення 101891905) (а.с.124-125).

У відповіді за вих. № 94/ТД від 20.02.2020р. на ім`я ОСОБА_1 ТОВ «АЛЛО» повідомило про те, що пропозиція про позасудовий порядок вирішення спору прийнято до уваги та буде розглянута після розгляду Верховним Судом касаційної скарги ТОВ «АЛЛО» на постанову Донецького апеляційного суду від 9 січня 2020 року у справі № 235/1462/17 (а.с.126).

Згідно до постанови Донецького апеляційного суду від 09 січня 2020 року, яка набрала законної сили з дня її прийняття, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія) без виникнення зобов`язання з оплати його вартості.

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та ТОВ «АЛЛО» після набрання постановою Донецького апеляційного суду від 9 січня 2020 року, яка набрала законної сили, регулюються главою 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави».

Так, згідно положень ч.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2016 року позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в сумі 3444 грн. за придбаний в інтернет-магазині ТОВ «АЛЛО» (мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S 16GB Gold» (українська версія), що підтверджується копією електронного повідомлення від 17.10.2016р. № 265063655, копією акту приймання-передачі товарів та послуг S2 16165059 від 18 жовтня 2016 року (а.с.24, 25), отже, ТОВ «АЛЛО» набула майно (грошові кошти) на відповідній правовій підставі за договором купівлі-продажу, укладеним поза торгівельними або офісними приміщеннями у відповідності до ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», але починаючи з 9 січня 2020 року дати набрання законної сили постанови Донецького апеляційного суду від 9 січня 2020 року така правова підстава, на якій грошові кошти були набуті відповідачем, відпала, так як за позивачем було визнано право власності на вказаний мобільний телефон без виникнення зобов`язання з оплати його вартості.

Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого до висновку про те, що права позивача в цій частині порушуються відповідачем і підлягають захисту судом шляхом стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, в сумі 3444 грн.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанова Великої палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року, справа № 910/10156/17).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від: 16 травня 2018 року у справі 686/21962/15-ц висловлено правову позицію, згідно з якою грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

На підставі викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності між сторонами грошового зобов`язання та прострочення відповідачем його виконання, оскільки останній не повернув гроші позивачу після ухвалення рішення Донецьким апеляційним судом від 09 січня 2020 року, а тому повинен нести відповідальність відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо періоду розрахунку - 3 % річних від простроченої суми, яку відповідач повинен сплатити на користь позивача, а саме за період з 10 січня 2020 по 12 лютого 2020 року, а саме з наступного дня після набрання рішенням Донецького апеляційного суду від 9 січня 2020 року по кінцеву дату межі позовних вимог, які заявлені позивачем до стягнення, 12 лютого 2020 року, та порядку розрахунку, який дорівнює 9,63 грн. ( 3444 грн. х 34 дні х 3%:365днів).

Такої ж позиції притримується Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц (провадження № 61-21851св18).

Тому доводи позивача в поданій ним в апеляційній скарзі, що 3 % річних та інфляційні втрати підлягають стягненню за 3 роки апеляційний суд вважає безпідставними.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду стосовно про відмову у задоволенні позову в частині стягнення неустойки в розмірі 12 570, 60 грн. за період з 12.02.2019 року по 12.02.2020 рік, оскільки підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України), але правовідносини, які встановлені між сторонами в даній цивільній справі регулюються положеннями ст. ст. 1212-1215 ЦК України, зокрема ч. 2 ст. 1214 ЦК України.

Таким чином доводи ОСОБА_1 , що до стягнення неустойки на підставі ч. 9 ст.12, 13 ЗУ «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими та неспроможними.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду в частині відмови позивачу у стягненні моральної шкоди з огляду на наступне.

Згідно ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

За правилами ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» прав споживачів на відшкодування моральної шкоди виникає тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках,передбачених законодавством.

У даній справі не встановлено обставин, з якими Закон пов`язує право споживача ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди.

З наведених підстав колегія суддів погоджується з висновком суду, що відносини з приводу зберігання майна у відповідача без достатньої правової підстави, які регулюються главою 83 ЦК України, не передбачають відшкодування моральної шкоди в разі їх порушення.

Що стосується судового рішення в частині стягнення з позивача ОСОБА_1 розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Щодо доводів викладених в апеляційній скарзі ТОВ «АЛЛО» про стягнення судових витрат на правову допомогу в апеляційному провадженні є необґрунтованими, оскільки позивачем було зменшено розмір позовних вимог, що підтверджується його заявою від 30.03.2020 року (а.с.148-149 Т.1), а тому визначаючи розмір витрат на правничу допомогу суд виходив з співмірності задоволення позовних вимог та складності справи, крім того позивачем заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, який взяв до уваги суд першої інстанції.

Виходячи з аналізу наведених норм закону та із встановлених судом обставин, зокрема з того, що згідно з договором про надання правничої допомоги від 10 червня 2019 року адвокатське бюро «Олександра Шевченко» в особі керівника бюро Шевченко О.А. надавало правничу допомогу ТОВ «АЛЛО» на підставі укладеного між ними договору, копію якого надано суду, що визначався за домовленістю сторін з розрахунку необхідності ознайомлення з матеріалами справи, збору доказів для написання відзиву, написання відзиву на позовну заяву, представництва інтересів в суді (фіксована оплата), яку ТОВ «АЛЛО» оплатило, про що суду надано відповідні докази, тобто виконання роботи прийняла, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення клопотання та стягнення з позивача на користь відповідача відшкодування витрат на правничу допомогу.

Аналогічного висновку дійшла й Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), за результатами розгляду якої 27 червня 2018 року прийняла постанову, в якій зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Стосовно доводів ОСОБА_1 , що всі судові витрати мають бути покладені на відповідача, а його необхідно звільнити від сплати судових витрат, оскільки відповідачем були порушені його процесуальні права, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем та його представником не вчинялися дії, які відповідно до ст. 44 ЦПК України можливо вважати зловживанням процесуальними правами, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не задовольнив клопотання ОСОБА_1 .

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судових витрат та покладання судових витрат повністю на відповідача, з підстав зловживанням процесуальними правами.

За змістом частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина дев`ята статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Крім того, в апеляційній скарзі представником ТОВ «АЛЛО» заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат в зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «АЛЛО» залишено без задоволення, розгляд справи проводився без повідомлення та той факт, що апеляційну скаргу позивача також залишено без задоволення, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судові витрати за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Вирішуючи питання розмір вартості складання відзиву, колегія суддів вважає, що ціна занадто великою, оскільки доводи у відзиві є ідентичними доводам, викладеним у апеляційній скарзі, на що також звернув увагу позивач.

Враховуючи клопотання позивача про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 витрат у розмірі 500 грн., оскільки саме така сума буде відповідати критерію розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам по справі.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, крім того, вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не входить до повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази й надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Інші доводи апеляційних скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права безпідставні, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подані апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» - залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2020 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 500 (п`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Судді: Л.П. Никифоряк

Я.В. Хейло