КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/4758/17 головуючий у суді І інстанції: Грегуль О.В.
провадження №22-ц/824/8172/2020 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» про визнання недійсним наказу, зобов`язання відповідача змінити формулювання причини звільнення, дати звільнення, видати дублікат трудової книжки і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» про визнання недійсним наказу, зобов`язання відповідача змінити формулювання причини звільнення, дати звільнення, видати дублікат трудової книжки і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював в Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» з 17.07.2007 року на посадах різних спеціалістів, а останній час з 01.01.2014 року на посаді двірника - наглядача будинку. 19.08.2014 року під час перебування на лікарняному з 11.08 по 21.08 2014 року наказом №11-к ЖБК "Кристал-20" його було незаконно звільнено із займаної посади по п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов`язків.

Враховуючи вищезазначене та з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 11-К від 19.08.2014 року про звільнення з 19.08.2014 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України, стягнути з відповідача за період з 21.08.2014 року по 31.12.2014 року: 12067 грн. 68 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5000 грн. - відшкодування моральної шкоди, яка виражається в залишенні без засобів до існування, зміні укладу життя, вимушеності приймати додаткові зусилля для організації життя, залишенні без заробітної плати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» № 11-К від 19.08.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з 19.08.2014 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Стягнуто з житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» на користь ОСОБА_1 12067 грн. 68 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5000 грн. відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» у дохід держави 2522 грн. 40 коп. судового збору. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць у сумі 2725 грн..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Житлово-будівельний кооператив «Кристал-20» подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції не досліджено питання фактичної зміни предмету позову позивачем під час подання нової редакції позову від 09.10.2019 року, оскільки позивач практично змінив предмет позову. Крім того, вказує, що питання чи дійсно позивач перебував на лікарняному під час його звільнення та дійсності листка непрацездатності, судом першої інстанції не досліджувалось. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу про те, що він повідомляв роботодавця про свою тимчасову непрацездатність. Також, звертає увагу суду на те, що позивач з 11.08. по 19.08 виходив на роботу та був присутнім у день його звільнення на роботі, що підтверджується актом від 19.08.2014 року. Також, суд першої інстанції не звернув увагу на подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, оскільки початок перебігу строку позовної давності почався з дня ознайомлення про звільнення - 19.08.2014 року, а із позовом позивач звернувся 10.04.2017 року, тобто через 3 роки. Вважає, що вчинено всі можливі дії задля дотримання положень законодавства про працю щодо здійснення процедури звільнення.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що наданий відповідачем і складений ним же акт від 19.08.2014 року про ознайомлення позивача з наказом про звільнення та про відмову позивача розписатись у наказі про ознайомлення з наказом, а також про відмову від отримання розрахункових коштів і отримання трудової книжки, не свідчить про належне виконання відповідачем вимог ст. 47 КЗпП України, оскільки викладена відповідачем у акті від 19.08.2014 року інформація не визнається позивачем, крім того, 19.08.2014 року позивач був на лікарняному і той же час суду не надано конкретних правових доказів про дотримання відповідачем вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України та п. 4.2. інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Доказів про дотримання ним при звільненні позивача вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідач суду не надав і судом таких доказів не здобуто. Крім того, суд зазначив, що правильність наведеного позивачем в останній редакції позову математичного розрахунку середнього заробітку за період з 21.08.2014 року по 31.12.2014 року, відповідачем не спростовувалась. А також, що звільненням позивача з порушенням чинного трудового законодавства України, призвело до заподіяння останньому моральної шкоди. Наявність вини відповідача в порушенні трудових прав позивача судом встановлена. Що ж до розміру морального відшкодування, то з урахуванням ступеня вини відповідача, обставин заподіяння моральної шкоди, тривалості страждань та негативних наслідків, які настали для позивача в зв`язку з порушенням його трудових прав суд вважає, що 5000 грн. є достатнім розміром для відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди. Стосовно посилання відповідача про пропуск строку для звернення із позовом, судом зазначено, що позивач з наказом № 11-К від 19.08.2014 року не був належним чином ознайомлений, а трудова книжка йому була видана лише 07.04.2017 року. З позовом до суду позивач звернувся 10.04.2017 року, тому, посилання у відзиві на нову редакцію позовної заяви про пропуск позивачем, передбачених ст. 233 КЗпП України строків, є безпідставними.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.

Відповідно до п. 4.2. інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення 29.07.1993 № 58, 4.2. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Встановлено, що наказом відповідача №4-К від 31.12.2013 року позивача переведено на посаду двірника-наглядача (1, 2 парадного) з 01.01.2014 року, а також дозволено виконувати обов`язки двірника-наглядача (3 парадного) за суміщенням.

Відповідно до копії Посадової інструкції працівника з прибирання, позивач був ознайомлений із даною інструкцією.

Відповідачем було складено ряд актів, а саме:

Акт від 03.03.2012р. про отримання ОСОБА_1 обладнання для вигризки сміття;

Акт від 24.12.2013р. про облаштування ОСОБА_1 «борделю» в підвалі будинку ЖБК «Кристал-20».

Згідно Протоколу засідання правління ЖБК «Кристал-20» від 09.02.2014р. було прийнято рішення про незадовільну роботу двірника ОСОБА_1 ..

Також, відповідачем було складено акти, а саме:

Акт від 04.03.2014р. про грубе порушення ОСОБА_1 обов`язків двірника;

Акт від 25.03.2014 р. про неналежне прибирання ОСОБА_1 території;

Акт від 13.05.2014 р. про не прибирання ОСОБА_1 сміттєпроводу;

Акт від 19.05.2014р. про не прибирання території ОСОБА_1 ;

Акт від 20.05.2014р. про ознайомлення ОСОБА_1 з актом від 19.05.2014р.;

Відповідно до Наказу №6 від 28.05.2014р. про невиконання ОСОБА_1 посадових обов`язків, останньому оголошено догану.

Відповідно до Наказу №7 від 29.05.2014р. про трудову дисципліну та режим робочого часу, ОСОБА_1 оголошено догану.

Відповідно до копії Акту від 03.06.2014р. ОСОБА_1 ознайомлено з наказом №7 від 29.05.2014р..

Відповідно до Наказу №7-д від 24.06.2014р. про невиконання ОСОБА_1 посадових обов`язків, останньому оголошено догану.

Відповідно до копії Акту від 25.06.2014р. ОСОБА_1 ознайомлено з наказом від 24.06.2014р. про невиконання ним посадових обов`язків.

Встановлено, що позивачем зазначені вище накази не оспорювались.

Відповідачем складено Акт від 16.07.2014р. про зникнення двох контейнерів.

Відповідно до Протоколу засідання правління ЖБК «Кристал-20» від 04.08.2014р. про зникнення контейнерів і невиконання ОСОБА_1 посадових обов`язків, ухвалили вимагати від двірника повернення двух контейнерів, а також підготувати документи на звільнення з роботи ОСОБА_1 за систематичне невиконання посадових обов`язків.

Відповідно до довідок про заробітну плату позивача від 26.06.2017 року і від 08.10.2019 року №51 за два останні повні місяці роботи, які передували звільненню, позивачу нараховано заробітну плату за червень 2014 року в сумі: 2725,00 грн. і за липень 2014 року в сумі: 2725,00 грн..

Відповідно до копії листа непрацездатності серії АГІ № 857947, позивач у період з 11.08.2014 року по 20.08.2014 року включно перебував на лікарняному.

Наказом №11-к від 19.08.2014р. звільнено ОСОБА_1 із займаної посади по п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов`язків.

Відповідно до копії Акту від 19.08.2014р. ОСОБА_1 ознайомлений із наказом про звільнення. Розписатися в наказі про звільнення відмовився, отримати розрахункові кошти за відпрацьований час відмовився, отримати трудову книжку відмовився.

Також, 19.08.2014р. ЖБК «Кристал-20» направлено ОСОБА_1 лист про отримання трудової книжки і розрахункових коштів, що підтверджується фіскальним чеком Укрпошти про направлення рекомендованого листа на адресу ОСОБА_1 19.08.14 о 17год. 45хв..

Згідно розрахункової платіжної відомості за серпень 2014 року ОСОБА_1 табелювався 13 відпрацьованих днів та в подальшому за цей час йому нарахована заробітна плата, які останній отримав та не заперечував щодо її розміру.

З урахуванням викладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо звільнення позивача під час перебування на лікарняному та порушення норм ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки позивач виходив на роботу, що підтверджується розрахунковою платіжною відомістю за серпень 2014 року, а також відсутністю доказів про передачу лиска непрацездатності відповідачу та нарахування лікарняних за цей період позивачу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази наявні в матеріалах справи, а саме: акти та накази про догани, а також розрахункової платіжної відомості, у зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про порушення трудового законодавства при звільненні позивача.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги наданий позивачем листок непрацездатності на час його звільнення, оскільки відсутні докази про його передачу відповідачу. Разом з цим, позивач отримував кошти нараховані за відпрацьовані дні в тому числі за день звільнення та заперечень з цього приводу не висловлював.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановлено, що позивач неодноразово звертався протягом 2014 - 2015 років до Прокуратури та Міліції щодо незаконного звільнення та викрадення майна. Зазначена обставина підтверджує факт обізнаності позивача про своє звільнення у 2014 році.

Також, відповідачем складено Акт від 16.09.2014 р. про самовільне привласнення ОСОБА_1 візка-контейнера ЖБК «Кристал-20».

Згідно виписки з наказу №6 від 01.01.2015 року ОСОБА_1 призначений двірником в ОСББ «ГАРТ» і працює по теперішній час.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що коли він став головою кооперативу, то з`ясував, що у кооперативі обліковується не виплачені кошти позивачу та його трудова книжка, і більше двох місяців розшукував останнього для передачі йому коштів та трудової книжки.

Судом апеляційної встановлено, що позивач знаючи достеменно з серпня 2014 року про своє звільнення, за захистом свого порушеного трудового права звернувся до суду тільки у 2017 році.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги лист відповідача від 19.08.2014 року про отримання розрахунку та трудової книжки, який був направлений позивачу. З урахування наведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає винних дій відповідача та порушення останнім норм КЗпП України, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5000,00 грн. моральної шкоди також не підлягають до задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове та трудове право позивача не було порушено відповідачем.

Тобто при вирішенні даного спору, суд першої інстанції мав керуватись положеннями п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» про визнання недійсним наказу, зобов`язання відповідача змінити формулювання причини звільнення, дати звільнення, видати дублікат трудової книжки і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «16» жовтня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова О.І. Сліпченко