Провадження №2/523/3993/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою в якій зазначила, що вона є членом ЖБК «Жовтневий-28» та сплатила у 1992р. пай за квартиру АДРЕСА_1 . 21.09.1996р. вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який було розірвано 19.03.2004р. Свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру вона отримала 06.10.2003р., тобто під час зареєстрованого шлюбу. На теперішній час вона вирішила розпорядитися квартирою, втім скористатися своїм правом вона не може, так як свідоцтво про право власності на квартиру було видано під час її перебування у зареєстрованому шлюбі. Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. Її представник пред`явлені позовні вимоги підтримала, направила до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином.

За письмовою згодою представника позивача, неповажної неявки в судове засідання відповідача та не надання відзиву на позовну заяву, справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються СК України, зокрема, ст.60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 та 2 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21.09.1996р. до 19.03.2004р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Шлюб був розірваний рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.03.2004р. (справа №2-1529/04). Рішення суду набрало законної сили 21.04.2004р. Отже шлюб між сторонами вважається припиненим з 21.04.2004р.

З свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , убачається, що таке було видано виконавчим комітетом Одеської міської ради 06.10.2003р. на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-28» від 04.09.2003р. №47.

В той же час згідно довідки №104 від 10.12.1992р. , виданої головою ЖБК «Жовтневий-28» на ім`я ОСОБА_1 , остання є членом будівельного кооперативу з 1992року та в тому ж році сплатила пай за квартиру АДРЕСА_1 в повному обсязі в сумі 15972карб.

Частиною 1 ст.15 Закону України «Про власність», в редакції закону, який діяв на час сплати ОСОБА_1 паю, регламентовано, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Таким чином, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 сплативши у 1992р. пай за квартиру, в силу діючого на той час закону, набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Тобто право власності виникло до укладання шлюбу з ОСОБА_2 , а відтак є її особистою приватною власністю.

Слід зазначити, що оформлення право власності та отримання свідоцтва про право власності на квартиру лише у 2003р. не є способом набуття права власності. Таке виступає лише засобом підтвердження факту набуття прав власності на нерухоме майно, та не змінює часу виникнення права власності, в даному випадку, в силу закону.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

З боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи позивача.

Згідно ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 840,80грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 840,80грн.

Заочне рішенням може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05 жовтня 2020р.

Суддя