Провадження № 22-ц/802/916/20 Категорія: 7 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря - Лимаря Р. С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивував тим, що він та відповідачі по справі у різний час набули права спільної часткової власності на житлові будинки та господарські споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Його частка у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/5.

Позивач також зазначав, що нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,1076 га, яка належить ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (0,0826 га) та відповідачу ОСОБА_6 (0,025 га).

Вважає, що володіючи частиною житлового будинку він набув право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 120 ЗК України та оскільки, спірна земельна ділянка є спільна між усіма п`ятьма співвласниками будинків, тому вони не можуть досягнути згоди щодо можливості встановлення її меж.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_5 збільшивши позовні вимоги, просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , пропорційно до належної йому частки у праві власності житлового будинку, але у розмірі площі земельної ділянки не меншій ніж та, яка необхідна для обслуговування частини житлового будинку, яка йому належить на праві спільної часткової власності та стягнути з відповідачів понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2020 року виправлені допущені в рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2020 року описки.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неправильну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення у позивача ОСОБА_5 права власності на зазначений житловий будинок, попередній власник ОСОБА_9 не мав права власності на спірну земельну ділянку, оскільки вона належала на праві власності ОСОБА_8 , а тому у зв`язку з набуттям позивачем права власності на 1/5 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці, до ОСОБА_5 , як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, не перейшло право власності на частину земельної ділянки, площею 0,085 га, у зв`язку з чим вважав, що підстави для визнання права власності на цю земельну ділянку за позивачем відсутні.

Такий висновок суду є правильний.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №012586 від 29 січня 1996 року, земельна ділянка загальною площею 0,11 га по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6, 58).

10 жовтня 2007 року ОСОБА_8 подарував 250 кв. м. зазначеної земельної ділянки ОСОБА_5 .

Згідно договору дарування від 27 травня 2010 року, 250 кв. м вищезазначеної земельної ділянки ОСОБА_5 подарував відповідачу ОСОБА_6 (а.с.62).

На даній земельній ділянці знаходяться: житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.60, 63).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2009 року, позивачу ОСОБА_5 належить 1/5 житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.8).

Інша частина зазначеного житлового будинку, а саме 4/5 частин належить відповідачу по справі ОСОБА_3 (а.с.63).

Судом також встановлено, що згідно договору дарування від 27 грудня 2000 року 43/100 та 31/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 належать відповідачам ОСОБА_7 , ОСОБА_2 відповідно, згідно договору дарування від 27 травня 2010 року - 26/100 частин даного будинку належить ОСОБА_6 , 4/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 01 квітня 2008 року належить ОСОБА_3 (а.с.60-61, 63).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 свої вимоги обґрунтовував тим, що спірна земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні з відповідачами по справі, добровільно вони не можуть дійти згоди щодо визначення меж земельної ділянки за кожним співвласником житлових будинків, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , тому він, як власник частини житлового будинку набув право власності на частину земельної ділянки відповідно до його частки у праві власності на житловий будинок на підставі ст. ст. 120, 125 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» правило ст. 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268, ч. 3 ст. 1296 ЦК України, в їх системному зв`язку, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як встановлено судом першої інстанції, після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме на земельну ділянку площею 0,085 га, яка розташована та території с. Підгайці, Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області (а.с.6, 161-169).

21 листопада 2006 року спадкодавець ОСОБА_8 склав заповіт, згідно якого заповів все належне йому майно ОСОБА_3 (а.с.164). Останній прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Інших спадкоємців за заповітом не було. Спадкоємцями за законом, які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини є ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (а.с.161-169).

Проте, як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 на даний час не оформив свої права на спадкове майно, оскільки позивач ОСОБА_5 чинить перешкоди, не надаючи оригінал державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №012586 від 29 січня 1996 року нотаріусу для завершення процедури спадкування.

Судом також встановлено, що спірна земельна ділянка, як спадкове майно, на даний момент належить ОСОБА_3 , як спадкоємцю за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_8 . На момент виникнення у позивача ОСОБА_5 права власності на 1/5 частину зазначеного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , спірна земельна ділянка останньому не належала, так як вона належала на праві власності ОСОБА_8 (а.с.6, 8).

Таким чином, з набуттям позивачем права власності на 1/5 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до ОСОБА_5 , як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, не перейшло право власності на частину земельної ділянки, площею 0,085 га за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку чим обґрунтовано вважав, що підстави для визнання за ним права власності на частину земельної ділянки відсутні.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 127/10011/18.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_5 про те, що ухвалене у даній справі рішення не відповідає встановленим у справі обставинам, а тому є незаконним та підлягає скасуванню, колегією суддів до уваги не приймаються.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із смертю власника спірної земельної ділянки ОСОБА_8 , у Луцькій районній нотаріальній конторі заведена спадкова справа. Відповідно до заповіту, спадкодавець заповів вказану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 . Крім того, спадкоємцями за законом є внуки спадкодавця ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Проте, відповідачі не мають можливості оформити свої спадкові права, оскільки позивач ОСОБА_5 чинить їм перешкоди, а саме не подає оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку нотаріусу, що знаходиться у нього. Відповідно, до завершення процедури спадкування та видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, вирішити питання про її поділ між житловими будинками неможливо.

Доводи позивача про необхідність задоволення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку пропорційно до частки у праві власності жилого будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень ч. 3 ст. 1225 ЦК України, розмір земельної ділянки на яку претендує ОСОБА_5 визначений заповітом, відповідно до якого право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3 , як спадкоємця за заповітом.

Інші наведені позивачем ОСОБА_5 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є його власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: