Справа № 939/2177/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2020 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої - судді Міланіч А.М.

при секретарі - Хоменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільним майном подружжя, визнання права власності на будинок,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1973 року, який у 1989 році було розірвано.

За час перебування у шлюбі ними /сторонами/ за спільні кошти було придбано на ім`я відповідача житловий будинок по АДРЕСА_1 .

В добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного майна, яке є спільною сумісною власністю їх подружжя.

Тому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею (позивачкою) право власності на Ѕ частину вказаного будинку.

Так як вона /позивачка/ після розірвання шлюбу з відповідачем постійно, безперервно проживає у вказаному будинку, спочатку проживала з дітьми, а зараз сама, проводить у ньому поточні ремонті роботи, обслуговує, обробляє земельну ділянку, відповідач же з 1993 року у даному будинку не проживає, оскільки має власне житло в Малинському районі Житомирської області, утриманням будинку не займається, ремонті роботи не проводить, то просила визнати за нею право власності на іншу Ѕ частину вказаного будинку за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_3 позов підтримали та викладене підтвердили.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував щодо визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину вказаного будинку в порядку поділу спільного сумісного майна їх бувшого подружжя, в іншій частині позов не визнав.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що сторони з 12 вересня 1973 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 14 квітня 1989 року /а.с.7,15/.

Згідно договору купівлі-продажу від 30 травня 1978 року на ім`я відповідача було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 /а.с.8-14/.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так як спірний будинок був придбаний у період шлюбу сторін, то даний будинок належить їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч1,2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Так як підстав для відступлення від рівності часток не вбачається, то суд вважає, що частки сторін в їх спільному майні є рівними.

Таким чином, враховуючи викладене, а також визнання відповідачем позову в цій частині, суд вважає за необхідне, задовольняючи в цій частині позов, розділити спільне сумісне майно подружжя сторін та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 як частку в спільному майні подружжя.

Відповідно до абз. першого ч.1, ч.4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

На підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання за нею /позивачкою/ права власності на іншу Ѕ частину вказаного будинку за набувальною давністю, остання посилається на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем (1989 рік) вона залишилась проживати у вказаному будинку, де постійно та безперервно проживає і на даний час.

Відповідно до акту, складеного за участю депутата Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області від 12 вересня 2019 року, ОСОБА_1 дійсно проживає одна у будинку за вказаною адресою, веде домашнє господарство, проводить ремонтні роботи, користується земельною ділянкою, а відповідач з 1993 року у цьому будинку не проживає, участі в утриманні господарства не приймає /а.с.17/.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 09 липня 2019 року по справі № 920/999/16, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Також, за змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі N 910/17274/17).

Враховуючи вищевикладене, оскільки, як встановлено судом, спірний будинок є спільною сумісною власністю бувшого подружжя сторін і заволодіння та подальше користування позивачкою цим будинком після розірвання шлюбу з відповідачем було правомірним, дане майно не є чужим, до того ж відповідач, як співвласник будинку, не відмовляється від своєї частки у цьому будинку, на яку претендує позивачка, заперечуючи щодо визнання за нею / ОСОБА_1 / права власності на іншу Ѕ частину цього будинку, то підстав для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину вказаного будинку за набувальною давністю суд не вбачає, у зв`язку з чим вважає необхідним в цій частині в позові відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768,4 грн. та на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 2000 грн. (4000 грн. /а.с.21/. х 1/2).

Керуючись ст.57,60,61,63,65,68-71 СК України, ст. 344 ЦК України, ст. 10-13,259,263-265,268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільним майном подружжя, визнання права власності на будинок задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 як частку в спільному майні подружжя.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок та відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 2000 ( дві тисячі) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Бородянський районний суд Київської області.

Повне рішення суду складено 02 березня 2020 року.

Головуючий-суддяА.Міланіч