Провадження № 22-ц/812/737/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 вересня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.

з участю:

особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 ,

її представника Білого І.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , особи яка не брала участі у справі, подану її представником ОСОБА_2 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено 25 жовтня 2019 року, в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Чулупа О.С., за позовом ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 пред`явив до Миколаївської міської ради вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_4 .

Після його смерті відкрилась спадщина 64/100 частки на домоволодіння з відповідною часткою прилеглих господарських і побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Єдиним спадкоємцем майна, що належало діду за життя, є лише він.

У зв`язку з цим та, бажанням прийняти спадщину, він звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки пропустив його з поважних причин.

Рішенням названого суду від 20 липня 2016 року цей позов було задоволено.

Проте, не дивлячись на таке, він не зміг оформитися в правах спадкоємця, оскільки 16 вересня 2016 року нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу, а саме дублікату свідоцтва про право власності на спадкове домоволодіння.

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати за ним право власності на 64/100 частки у домоволодінні АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2019 року позов задоволено. За ОСОБА_3 визнано право власності на 64/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 : житловий будинок літ. Б-1, загальною площею 69,3 кв.м, сарай літ. И., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4

ОСОБА_1 , яка не брала участь у розгляді справи, та, діючи через свого представника ОСОБА_2 , подала на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і ухвалити нове рішення, визнавши за нею та позивачем, в рівних частках, право власності на спадкову частину будинку, оскільки, як на її думку, цим рішенням її позбавлено права на частину спадкового майна дідуся, яка була прийнята ще її батьком за життя, який помер і вона спадкувала його майно, у тому числі і частку в спірному домоволодінні, належному дідові.

Скаргу обґрунтовувала тим, що вона, як і позивач, теж є рідною онукою ОСОБА_4 та має рівне з ним право на частку у спадщині за законом, у зв`язку з чим і просить оскаржене рішення скасувати в частині, та визнати з нею право власності на Ѕ частку у вказаному домоволодінні, залишивши іншу Ѕ частку за позивачем.

Бажаючи відновити своє право на спадщину, вона вимушена подати цю апеляційну скаргу і просити суд про її задоволення.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки суд постановив його без точного додержанням норм матеріального й процесуального права, і прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що він надав належні та допустимі докази того, що спадкодавець ОСОБА_4 є його рідним дідом та лише він мав право на спадкування за законом, а оскільки через брак правовстановлюючого документу на будинок на ім`я діда, не може його реалізувати, то позов слід задовольнити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, не у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх, а також висновки, щодо результату вирішення справи не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення рішення) та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому є не законним та не обґрунтованим.

Так, за ст. 1216-1218, 1223, 1258-1259, 1261, 1264, 1268, 1269-1270 ЦК України спадкуванням визнається перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини і право на нього мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому. кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України, згідно якої, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини або за рішенням суду.

Так, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців, які починаються з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Аналізуючи виписані норми слід зазначити наступне.

Онуки (правнуки), прабаба, прадід, племінники спадкодавця, двоюрідні брати та сестри спадкодавця не включаються до складу жодної з черг спадкоємців за законом, а є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини немає в живих того родича, який був би спадкоємцем. Вони спадкують ту частку, яка належала б їх відповідному родичу, якби він був живий. Тобто це батько чи мати, дід чи баба, брат чи сестра спадкодавця, дядько чи тітка спадкодавця, що повинні були б успадковувати, але померли до відкриття спадщини.

Таке спадкування називається спадкуванням по праву представлення.

При цьому черговість спадкування, передбачена ст. 1258 ЦК України, зберігається і при спадкування за правом представлення, тобто, кожна наступна черга спадкоємців за законом за правом представлення одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців за правом представлення попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до дубліката свідоцтва про право власності на домоволодіння та витягу Миколаївського бюро технічної експертизи від 08 жовтня 2008 року, ОСОБА_4 є власником 64/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 .

Із довідки Миколаївського бюро технічної експертизи від 07 вересня 2016 року також вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходяться: житловий будинок літ. Б-1, загальною площею 69,3 кв.м, житловий будинок літ. О-2, загальною площею 143,4 кв.м, сарай літ. И, літня кухня літ. Л, вбиральня літ. М, душ літ. Н, споруди № 1, 5, 10, огорожа № 11,12,2,13,14,15. Співвласниками даного домоволодіння станом на 28 грудня 2012 року є ОСОБА_4 64/100 частки та ОСОБА_5 36/100 часток. Самочинно зайнято землі 13,0 кв.м за ОСОБА_5 . Самочинно збудовано: літня кухня літ. Л, житловий будинок літ. О-2, житлова площа 74,6 кв.м, загальна площа 143, 4 кв.м належить ОСОБА_5 (а.с.4).

Відповідно до свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_6 (батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5). На момент смерті батька, ОСОБА_3 був малолітній.

Із витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження та свідоцтва про народження № НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_6 (а.с.9).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 64/100 часток домоволодіння.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_7 (батько ОСОБА_1 , особа яка звернулась з апеляційної скаргою) (а.с.72,75-77).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер (а.с.78). На момент смерті батька ОСОБА_8 була неповнолітня (а.с. 70, 72-73).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 є передчасним, і ухвалений без повного та всестороннього дослідження усіх необхідних обставин та доказів.

Зокрема ОСОБА_1 , не заперечуючи права позивача на половину в спадковому майні діда за правом представлення, стверджувала, що іншу половину майна успадкував ще один із синів спадкодавця ОСОБА_7 , який є її батьком, і після смерті якого, вона успадкувала вже все його майно, в тому числі, і успадковане після діда, з яким той до своєї смерті проживав разом.

Проте вказані обставини не були досліджені судом, а ОСОБА_1 взагалі не була притягнута до справи, а тому не могла захистити свої права на спірне майно.

Виходячи з наведеного, не можна вважати ОСОБА_3 єдиним спадкоємцем спадщини після смерті ОСОБА_4 і, без перевірки вказаних ОСОБА_1 обставин, задовольняти позов.

Оскільки, районний суд був іншої думки та не з`ясував коло спадкоємців, а, відповідно і коло належних відповідачів у справі, то рішення суду І інстанції слід скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в позові до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Зазначена постанова не позбавляє позивача права пред`явити зазначений позов до належного відповідача, де й захистити своє право на спадщину.

Одночасно, суд не може задовольнити і вимогу ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частку спадкового майна діда, оскільки вона не є учасником даної справи і не заявляла вимоги про таке. Протилежне, було б грубим порушенням чинного цивільно-процесуального законодавства, а тому є неприпустимим.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 826 гривень 80 копійок у відшкодування витрат зі сплати судового збору

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2019 року скасувати, та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_3 у задоволені позову до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 826 гривень 80 копійки у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді:

Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.