П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 лютого 2020року м. Київ
Провадження: № 22-ц/824/4557/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д.о,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Військової частини НОМЕР_1
на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2020 року, постановлену під головуванням судді Цуранова А.Ю.,
у справі за заявою Військової частини НОМЕР_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого напису до виконання,
в с т а н о в и в :
В грудні 2019 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду із вказаною заявою, мотивуючи її тим, що 02.02.2003 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиною Л.Г. видано виконавчий напис за реєстраційним номером в реєстрі № 1049 про стягнення боргу в сумі 5988,25 грн. з ОСОБА_2 на користь військової частини НОМЕР_1 . На позабалансовому рахунку військової частини була облікована дебіторська заборгованість на суму 5988,25 грн., яка виникла у 2000 році. 08.02.2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № 57 вказана заборгованість була списана з обліку. В 2019 році за висновками проведення аудиту Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту у військовій частині НОМЕР_1 встановлено, що військовою частиною передчасно зроблений висновок про безнадійність стягнення з ОСОБА_2 боргу, списання дебіторської заборгованості даної особи є безпідставним. Вважаючи, що заборгованість ОСОБА_2 повинна бути відновлення в обліку на позабалансовому рахунку, просила поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого напису від 02.02.2003 року № 1049.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах військової частини НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, просила оскаржувану ухвалу скасувати.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідно до п. 3.5 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ № 372 безнадійна дебіторська заборгованість обліковується на відповідному позабалансовому рахунку протягом трьох років з моменту списання для спостереження за можливістю її стягнення, а тому заборгованість даної особи в розмірі 5988, 25 грн. має бути відновлена в обліку на позабалансовому рахунку. Також зауважувала, що докази про дату отримання вищевказаного напису у військовій частин НОМЕР_1 відсутні, супровідний лист або поштовий конверт не виявлені.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 січня 2020 року відстрочено військовій частині НОМЕР_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України інші учасники справи не скористались.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 02.02.2003 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області видано виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь військової частини НОМЕР_1 у м. Біла Церква несплаченої заборгованості на підставі Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за збиток, нанесений державі, затвердженого Указом Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23.06.1995 року, та згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 497 від 19.10.2000 року в розмірі 5988,25 грн., витрати за здійснення виконавчого напису в розмірі 60 грн., технічні послуги - 5 грн.
Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.02.2018 року за № 57, наказано списати з бухгалтерського обліку частини відповідно до акту інвентаризації дебіторської або кредиторської заборгованості, строк позовної давності якої минув і яка планується до списання.
Відповідно до копії довідки до акту інвентаризації розрахунків про дебіторську і кредиторську заборгованість, щодо яких строк позовної давності минув, від 08.02.2018 року, загальний розмір заборгованості становить 217 235,59 грн., в тому числі 5988,25 грн. заборгованості ОСОБА_2 .
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.12.2019 року за № 681, відновлено дебіторську заборгованість на позабалансовому рахунку за результатами фінансового аудиту та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.04.2017 року по 30.09.2019 року № 234/3/65/аз від 05.12.2019року у сумі 56 457,14 грн., яку було списано як безнадійну, в тому числі і яка рахувалась за ОСОБА_3 на суму 5988,25 грн.
Відмовляючи у задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого напису до виконання суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з положеннями ст. 89 Закону України «Про нотаріат» строк пред`явлення виконавчого напису до виконання є обов`язковим реквізитом виконавчого напису. Згідно з ч. 1 ст. 91 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Згідно п. 9.1 п. 9 гл. 16 розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України виконавчий напис, за яким стягувачем або боржником є фізична особа, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом року з моменту вчинення виконавчого напису.
Так, згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду. Таке право стягувача передбачено також ч. 1 ст. 433 ЦПК.
Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Процесуальний порядок поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання встановлений ч. 2 ст. 433 ЦПК, а саме: заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання, якщо виконавчий документ виданий іншими органами (посадовими особами).
Виходячи з аналізу зазначених норм права, суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність або неповажність, а відтак дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Виходячи з аналізу зазначених норм права, суд,при вирішенні відповідно до ст.433 ЦПК України питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа, виданого на підставі судового рішення, повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи не поважність, а, відтак, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Ураховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, строк пред`явлення зазначеного заявником виконавчого документа до виконання закінчився 03 лютого 2004року.

Порушуючи перед судом питання щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого напису до виконання, військова частина НОМЕР_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що заборгованість ОСОБА_4 за виконавчим написом була списана самим заявником як безнадійна, однак, лише у 2019 році на підставі висновку аудиту вказану заборгованість було відновлено. Будь-яких інших поважних причин заявником зазначено не було.
З наданих військовою частиною НОМЕР_1 документів не можливо встановити об`єктивних, незалежних від волі стягувача обставин, які безпосередньо унеможливлювали, ускладнювали або завадили стягувачу у визначений законом строк пред`явити виконавчий документ до виконання. При цьому, заявник порушує вказане питання через 16 років після видачі виконавчого напису.
Колегія суддів не вважає наведені заявником обставини поважними у розумінні ч. 1 ст. 433 ЦПК України.
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в судовому рішенні першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для скасування ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2020 року, яка постановлена у відповідності до вимог процесуального закону, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль