Єдиний унікальний номер судової справи: 470/553/19
Номер провадження: 22-ц/812/571/20 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Лусти С.А. о 12-12 год. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

08 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди в праві користування належної йому частиною земельної ділянки площею 0,0179 га, розташованої по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача звільнити її від належного йому на праві власності майна.

Позивач зазначав, що йому на праві власності належить житловий будинок та земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :09:015:0004 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовані по АДРЕСА_1 . Власником суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Відповідач самовільно розмістив на його земельній ділянці сільськогосподарську техніку, викопав фундамент для побудови огорожі та демонтував ворота для проїзду на його земельну ділянку, внаслідок чого самовільно зайняв земельну ділянку, площею 0,0179 га.

Посилаючись на вчинення відповідачем перешкод у користуванні належної на праві власності земельною ділянкою, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути на його користь судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 768,40 грн. та 3000 грн. за проведення інвентаризації земельної ділянки.

У відзиві на позов ОСОБА_2 посилався на те, що межі земельної ділянок були встановлені та затвердженні відповідно до технічної документації ще у 2013 році і ніяких претензій з боку позивача не виникало. На теперішній час техніка на земельній ділянці відсутня у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні відповідач заперечував проти позову з підстав, що наведені ним у відзиві на позовну заяву, зокрема, що він є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25 га, розташованої по АДРЕСА_1 , але в цьому будинку проживає його син, який займається сільгоспвиробництвом та з його дозволу на вказаній території розмістив сільгосптехніку. Вважає, що зайнята земельна ділянка, є його власністю і він може використовувати та розпоряджатися нею на власний розсуд.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 січня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, площею 0,0179 га, що належить йому на праві власності та розташована по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення вказаної земельної ділянки від належного йому майна. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,4 грн. та витрати на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки в розмірі 3000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що на частині земельної ділянки позивача, площею 0,0179 га, по АДРЕСА_1 розташоване майно відповідача, чим порушено права позивача як власника земельної ділянки, а відтак є підстави для усунення перешкод у користуванні позивачем земельною ділянкою шляхом звільнення вказаної частини земельної ділянки від належного відповідачу майна.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставинам справи, невідповідність висновків суду обставинам справи з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не з`ясував які саме правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, суд не надав аналізу розбіжностям які наявні в схемі прив`язки межових знаків та акті обстеження земельної ділянки, не встановлено перелік майна, яке знаходиться на земельній ділянці площею 0,0179 га та факт його належності відповідачу. До того ж, суд не взяв до уваги повідомлення відповідача що ним особисто не було підписано технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок, як суміжника із земельною ділянкою позивача, а крім того невірно розподілено судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 09 вересня 2020 року відповідач та його представник не з`явилися, надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 29 липня 2011 року (а.с.7-8).

Земельна ділянка з кадастровим номером :09:015:0004, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 була надана у власність на підставі рішення ХХХ сесії сьомого скликання Любомирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області від 08 жовтня 2018 року № 7, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28439630 від 17.10.2018 року (а.с.11).

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 21 грудня 2012 року (а.с.52,53).

Рішенням ХХІІІ сесії шостого скликання Любомирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області № 4 від 24.09.2013 року, відповідачу затверджено технічну документацію із землеустрою на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель по АДРЕСА_1 (а.с.34).

Отже, встановлене свідчить про те, що позивач та відповідач є власниками суміжних земельних ділянок.

У технічних документаціях із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, які були виготовлені на замовлення сторін, визначені межі земельних ділянок, які співпадають між собою відповідно до схем прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості. Будь-яких претензій до існуючих меж не заявлялося (а.с.46-47,72).

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані зокрема: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Законом можуть бути встановлені інші обов`язки власників земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Згідно з частиною другою та третьою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У відповідності до положень частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно зі статтею 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж; а також: відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж: визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої-другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись з даним позовом, як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивач посилається на самовільне використання відповідачем частини належної йому земельної ділянки, на якій без його згоди розташував сільгосптехніку, тим самим чинить йому як власнику земельної ділянки перешкоди у користуванні ділянкою.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на підтвердження вказаних обставин, було замовлено розроблення інвентаризацію належної йому земельної ділянки сертифікованому інженеру-землевпоряднику ОСОБА_3 (а.с.25, 82).

Згідно складеної інженером-землевпорядником схеми прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості, відповідач самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0179 га по АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

До того ж, відповідно до акту обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 від 27 вересня 2017 року, комісією у складі сільського голови, за участю позивача, спеціаліста ІІ категорії по земельним відносинам та депутата Любомирівської сільської ради, було проведено обмір земельної ділянки за вищевказаною адресою, яка згідно схеми та технічної документації із землеустрою меж земельної ділянки наданої у власність позивачу, площею 0,2500 га, не відповідає кадастровому плану, а саме відповідач самовільно зайняв земельну ділянку орієнтовною площею 0,02 га. (а.с.16).

Крім того, свідок ОСОБА_4 , який є старостою Любомирівського старостинського округу, під час розгляду справи у суді першої інстанції підтвердив факт зайняття відповідачем земельної ділянки позивача сільгосптехнікою, під час обстеження земельної ділянки позивача.

З урахуванням встановленого та вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення прав ОСОБА_1 як власника земельної ділянки та наявність підстав для їх поновлення шляхом усунення перешкоди в користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши відповідача звільнити земельну ділянку позивача від належного йому майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не було надано в якості письмових доказів землевпорядної документації на земельні ділянки, належні сторонам є безпідставні, оскільки спростовуються матеріалами справи (а.с. 36-49, 60-81).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно встановлено розмір спірної земельної ділянки 0, 00179 га лише на підставі Акту обстеження який було складено у його відсутність та Схеми прив`язки межових знаків земельних ділянок, а також наявність сільгосптехніки на належній позивачу земельній ділянці не заслуговують на увагу суду з огляду на таке.

За положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ним прав, передбачених цим Кодексом.

Під час апеляційного розгляду представнику відповідача - ОСОБА_5 , який є адвокатом, було роз`яснено положення ст. 12 ЦПК України у зв`язку з чим надана можливість для надання належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, однак такою можливістю відповідач не скористався.

Твердження про невірний розподіл судом судових витрат між сторонами, оскільки судом було прийнято до уваги Схему прив`язки межових знаків земельних ділянок є безпідставними оскільки саме під час інвентаризації земельної ділянки належної позивачу було виготовлено вказану Схему, вартість робіт складає 3000 грн.

Посилання на те, що суд при вирішенні спору не взяв до уваги той факт, що в житловому будинку АДРЕСА_2 проживає його син не заслуговують на увагу, оскільки позов пред`явлено до відповідача як власника суміжної земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.