П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року місто Київ

справа № 761/24128/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/8565/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Фролової І.В. від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1 листопада 2013 року він працює у діагностичному відділенні філії № 2 комунальногонекомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва на посаді лікаря з ультразвукової діагностики.

30 вересня 2015 року позивач був звільнений на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою компенсації за дні невикористаної відпустки за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року із розрахунку 31 календарний день за повний відпрацьований рік. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря з ультразвукової діагностики.

У квітні 2018 року біля входу до роботи на ОСОБА_1 був здійснений фізичний напад з погрозами вбити, в результаті чого, позивач отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, перелом кісток мозку. Вказані події негативно відобразились на його фізичному та моральному стані, що зумовило необхідність повноцінного відпочинку та проходження курсу реабілітаційного лікування в санаторії.

15 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання йому щорічної відпустки за період роботи з 2014 по 2015 роки тривалістю 30 календарних днів, проте відпустку було надано лише на 3 дні. 26 червня 2018 року позивач подав заяву про надання йому відпустки на 27 днів, починаючи з 5 липня 2018 року за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року.

27 червня 2018 року позивач подав заяву на ім`я в.о. директора комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва Сіротінкіної К.Г., у якій просив в найкоротший термін повідомити йому про результати розгляду заяви від 26 червня 2018 року, надати можливість ознайомитися з наказом про надання йому 27 днів щорічної основної відпустки, повідомити письмово позивача причини відмови в щорічній основній відпустці на 30 календарних днів. 5 липня

2018 року, позивач звернувся до приймальної директора, де йому було відмовлено у наданні письмової чи усної відповіді на його звернення.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати незаконними дії комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненаданні йому невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року; визнати незаконними повторні дії комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненаданні позивачу невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року; зобов`язати комунальне некомерційне підприємство "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва надати ОСОБА_1 щорічну відпустку тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року; стягнути з комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконними дії комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 за заявою від 15 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року. Визнано незаконними повторні дії комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 за заявою від 26 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року. Зобов`язано комунальне некомерційне підприємство "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва надати працівнику ОСОБА_1 щорічну відпустку тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року. Стягнуто з комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 305 грн. 20 коп. В іншій частині вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі комунальне некомерційне підприємство "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Скаржник зазначає, що при звільненні позивача у 2015 році йому була виплачена компенсація за дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи 2014-2015 роки, а тому у відповідача відсутній обов`язок з надання позивачу відпустки та повторної виплати відпускних; позивач пропустив передбачений законом 3-х місячний строк для звернення до суду з указаним позовом, проте суд залишив таку заяву без уваги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу фактично не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що з 1 листопада 2013 року ОСОБА_1 працює у діагностичному відділенні філії № 2 комунальногонекомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва на посаді лікаря з ультразвукової діагностикина 0,5 ставки.

30 вересня 2015 року позивач був звільнений на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою компенсації за дні невикористаної відпустки за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року із розрахунку 31 календарний день за повний відпрацьований рік. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря з ультразвукової діагностики.

15 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання йому щорічної відпустки за період роботи з 2014 по 2015 роки тривалістю 30 календарних днів, починаючи з 2 липня 2018 року.

Наказом директора комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва Лимаря Ю.В. від 20 червня 2018 року № 2/266 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за період роботи з 1 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року, починаючи з 2 липня 2018 року по 4 липня 2018 року (3 календарні дні).

26 червня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою до директора комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва Лимаря Ю.В., в якій просив надати йому щорічну основну відпустку тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, починаючи з 5 липня 2018 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

27 червня 2018 року позивач подав заяву на ім`я в.о. директора комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва Сіротінкіної К.Г., у якій просив в найкоротший термін повідомити йому про результати розгляду заяви від 26 червня 2018 року, надати можливість ознайомитися з наказом про надання йому 27 днів щорічної основної відпустки, повідомити письмово позивача причини відмови в щорічній основній відпустці на 30 календарних днів.

Листом комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва від 4 липня 2018 року № 1347 ОСОБА_1 було надано відповідь на його заяву від 26 червня 2018 року у якому вказано, що позивач використав всі 31 календарні дні основної щорічної відпустки за період роботи з 1 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року безпосередньо перебуваючи у відпустці або шляхом отримання грошової компенсації невикористаних днів відпустки при звільненні.

5 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до в.о. директора комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва Сіротінкіної К.Г. у якій просив в найкоротший термін повідомити його про результати розгляду заяви від 26 червня 2018 року, надати можливість ознайомитися з наказом про надання йому 27 днів щорічної основної відпустки, повідомити письмово про причини відмови в щорічній основній відпустці на 30 календарних днів (а.с.40). Аналогічна заява була подана 9 липня 2018 року на ім`я директора комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва Лимаря Ю.В.

У листі комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва від 10 липня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено результати розгляду його заяв. Вказаний лист був направлений позивачу 12 липня 2018 року (а.с.103-105).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Відповідно до частини 3 статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Статтею 3 Закону України "Про відпустки"встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 9 Закону України "Про відпустки" до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Згідно статті 10 Закону України "Про відпустки" щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року. Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до пункту 1 статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до частин 1, 4 статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість

наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Отже, аналіз змісту зазначених норм права свідчить про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом. При цьому, грошова компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки, отримана працівником внаслідок незаконного звільнення з роботи, при реалізації ним права на відпочинок при поновленні на роботі поверненню не підлягає. Крім цього, незаконно звільнений працівник, який був поновлений на роботі після затвердження власником або уповноваженим ним органом графіку про черговість надання відпусток, не може бути позбавлений права на відпочинок через відсутність в цьому графіку відомостей щодо його відпустки.

Установивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність дій відповідача, які полягали у ненаданні ОСОБА_1 щорічної відпустки.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на строк подання вказаного позову з урахуванням положень статті 233 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу такого строку визначальним є момент, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору, як складова механізму реалізації права на судовий захист, є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Вирішуючи питання про поновлення строку, суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк подання позову. Визначене законодавцем у статті 233 КЗпП України формулювання "коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права" означає, що особа мала всі об`єктивні можливості дізнатися про порушення свого права. Доведення позивачем того, що він не знав про порушення свого права, а тому у передбачений законом строк не міг звернутися до суду за його захистом є недостатнім для поновлення цього строку, необхідно довести, що він не міг дізнатися про порушення свого права у зв`язку з об`єктивними та непереборними перешкодами.

При цьому у пункті 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 судам роз`яснено, що встановлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний або

тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, зокрема лист ОСОБА_1 начальнику Головного управління Держпраці у Київській області Семчуку Р.І. від 9 липня 2018 року, можна зробити висновок, що станом на 9 липня 2018 року позивач був обізнаний з ненаданням йому відпустки як на 30 календарних днів (згідно заяви від 15 червня 2018 року) так і на 27 календарних днів (згідно заяви від 26 червня), а тому останнім днем на подання даного позову є 10 жовтня 2018 року.Натомість з указаним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 14 червня 2019 року, при цьому матеріали справи не містять жодного доказу чи посилання позивача на обставини, які унеможливлювали своєчасне звернення за захистом його прав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що позивач пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду без поважних причини, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконними дій комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 відпустки та зобов`язання надати щорічну відпустку підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Відповідно підлягає скасуванню рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом установлено, що комунальним некомерційним підприємством "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва рішення суду першої інстанції фактично оскаржується в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (3 вимоги немайнового характеру).

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду, ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а тому, судовий збір за подання апеляційної скарги в даному випадку становить 3 457 грн. 80 коп., разом з тим скаржником сплачено судовий збір в розмірі 6 339 грн. 30 коп.

Ураховуючи зазначене, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім при поданні апеляційної скарги в розмірі 3 457 грн. 80 коп. Переплачена сума судового збору підлягає поверненню відповідачу за рахунок Державного бюджету.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року в частині визнання незаконними дії комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 за заявою від 15 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року; визнання незаконними повторні дії комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 за заявою від 26 червня 2018 року невикористаної

щорічної основної відпустки тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року; зобов`язання комунальне некомерційне підприємство "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва надати працівнику ОСОБА_1 щорічну відпустку тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, а також стягнення судових витрат, скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва про визнання незаконними дії комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 за заявою від 15 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року; визнання незаконними повторні дії комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 за заявою від 26 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року; зобов`язання комунальне некомерційне підприємство "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва надати працівнику ОСОБА_1 щорічну відпустку тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 1 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва (02232, м. Київ, вул. Закревського, 81/1; ) судовий збір в розмірі 3 457 грн. 80 коп.

Зобов`язати Головне Управління Державної казначейської служби України у місті Києві повернути комунальному некомерційному підприємству "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району міста Києва надмірно сплачений судовий збір у розмірі 2 881 грн. 50 коп. на підставі платіжного доручення № 4 від 4 червня 2020 року за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2020 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова