РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 562/1686/18

Провадження № 22-ц/4815/529/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Шуляка А.С.

Рішення ухвалене в м. Здолбунів Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення не зазначено

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації про встановлення способу участі у вихованні дитини,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації,в якому просить суд ухвалити рішення, яким встановити спосіб його участі у вихованні дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивує тим, що з 26.11.2011 по 01.02.2016 він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу відповідачка почала чинити йому перешкоди у побаченні з дочкою, а саме: на дзвінки не відповідає, на візити до дочки реагує агресивно, не дозволяє приймати подарунки, налаштовує дитину проти нього та його родичів, не дає можливості спілкуватися із дочкою. Проте, жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з дочкою спричинить шкоду не існує. Його звернення до органу опіки та піклування Здолбунівської райдержадміністрації про встановлення днів побань з дочкою та визначення способу участі у її вихованні залишилося не розглянутим. Вказані обставини змусили його звернутися з відповідним позовом до суду.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації про встановлення способу участі у вихованні дитини відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним та не обґрунтованим.

Вказує, що в судових засіданнях свідки, в т.ч. і дитячий психолог припускали, що спілкування батька з дочкою буде не на користь дитини та зазначали про ймовірний негативний вплив батька на дитину, але жоден із них, як і відповідач, не спростували факт того, що апелянт не має можливості спілкуватися з дитиною протягом останніх 3-х років, тобто з часу припинення фактичних сімейних стосунків із відповідачем та припинення спільного проживання та ведення спільного господарства.

Зазначає, що відповідачка у своїх поясненнях в судовому засіданні підтвердила факт того, що не дає можливості спілкуватися йому із дочкою, пославшись на надуманий факт розбещення дитини батьком. Послалася на подану нею відповідну заяву про вчинення факту розбещення до правоохоронних органів від 21.07.2017. Однак, така заява відповідачкою була подана 21.07.2017, через майже 1,5 роки, після розлучення, саме тоді, коли позивач розпочав відповідні юридичні дії для того, щоб забезпечити своє право на участь у вихованні дитини. Зокрема, спочатку звернувся із заявою до органів опіки та піклування 21.06.2017, а в подальшому із позовною заявою у даній справі до суду.

Тому, вважає, що суд першої інстанції приймаючи рішення виходив із припущень, а не встановлених та доведених фактів, що суперечить ст. 263, 264 ЦПК України, а висновок суду щодо того, що позивач не довів того факту, що відповідач безпідставно чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною не відповідає фактичним обставинам справи

Вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок органу опіки і піклування № 2124/06/01-25/18 від 23.07.2018 та прийшов до висновку щодо того, що спілкування позивача з дочкою на даному етапі буде перешкоджати нормальному розвитку та вихованню дитини, її повноцінному фізичному, духовному та моральному розвитку.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві, ОСОБА_3 вважає її безпідставною, необґрунтованою.

Зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що доказів того, що саме відповідач безпідставно не надає позивачу можливості приймати участь у вихованні їхньої дитини та спілкування з нею, позивачем суду не надані, оскільки саме ОСОБА_6 категорично відмовляється бачитися з батьком, викидає і палить його подарунки, негативно ставиться не лише до нього, а й до всього, що з ним пов`язано, в тому числі навіть не сприймає себе по батькові як « ОСОБА_7 », категорично заперечує проти того, щоб її так називали по батькові, а після зустрічей з ним спостерігаються загострення фізичних та психічних розладів.

Вказане також підтверджується тим, що допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_3 пояснила, що на даний час дитина негативно відноситься до батька і взагалі його не сприймає, як свого батька. Так, дитина була свідком того, як позивач наносив їй тілесні ушкодження, через що вона боїться спати одна, оскільки їй сниться дана подія. Тільки дитина бачить батька у неї погіршується психічний стан. Крім того, мало місце розбещення дитини зі сторони батька. Про даний факт дитина розповідала в садочку. Коли дочка побачила батька в школі на першому дзвонику, вона боялася наступного дня йти в школу. Все призвело до того, що на даний час дочка лікується від певних розладів психологічного стану.

Вважає, що судом першої інстанції також вірно було дано оцінку висновку органу опіки і піклування про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею № 2124/06/01-25/18 від 23 липня 2018 року, оскільки він наданий до дослідження всіх обставин справи і не відповідає встановленим у справі обставинам, а відтак суд правильно прийшов до висновку, що він не може братися судом до уваги.

Тим більше, що представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області в судовому засіданні просила суд при ухваленні рішення, з врахуванням всіх досліджених обставин справи, в першу чергу врахувати інтереси дитини.

Зазначає, що жодним чином права та інтереси позивача по справі відповідач не порушила та не порушує, а небажання та неможливість дитини - ОСОБА_5 в її ж інтересах бачитися з батьком з вини самого батька, не може бути підставою для задоволення позову, пред`явленого до ОСОБА_3 .

З огляду на наведене просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Іванюк І.В., в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник адвокат Ошурко Й.М., просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спілкування позивача ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_6 на даному етапі буде перешкоджати нормальному розвитку та вихованню дитини, її повноцінному фізичному, духовному та моральному розвитку.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є батьком малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 23 серпня 2013 року Здовбицькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

На даний час малолітня дочка ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю, ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.2 ст.157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно ч.3 ст.157 Сімейного кодексу України, той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Судових рішень щодо обмеження чи позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітньої доньки ОСОБА_5 не встановлено, як і не існує вироків суду щодо ОСОБА_1 за обвинуваченнямиОСОБА_3 в спричиненні їй тілесних ушкоджень та розбещення їх малолітньої доньки.

Неврахування місцевим судомвисновку органу опіки і піклування № 2124/06/01-25/18 від 23 липня 2018 року, а саме що він наданий до дослідження всіх обставин справи і не відповідає встановленим у справі обставинам, а відтак не може братися судом до уваги,є надуманим та безпідставним.

Відповідно до своїх повноважень передбачених ст..158 СК України, органом опіки і піклування визначено спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею висновком № 2124/06/01-25/18 від 23 липня 2018 року та рекомендовано встановити батьку ОСОБА_1 для участі у вихованні і спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такі способи участі побачення з донькою: кожну першу і третю суботу місяця з 9.00 год. до 20.00 год., за місцем перебування чи проживання дитини або в будь-якому іншому місці, в присутності матері, за взаємною згодою обох батьків, враховуючи стан здоров`я та інтереси дитини.

Якщо на думку місцевого суду в суді змінились обставини враховані органом опіки і піклуванні при ухваленні висновку 23 липня 2018 року, порівняно з датою ухвалення рішення в даній справі від 05 лютого 2020 року, то слід зазначити, що органи опіки і піклування не відмовлялися від цього висновку, а за іншим, більш актуальнішим за часом, місцевий суд не звертався.

Судово-психологічна експертиза малолітній ОСОБА_5 з приводу можливого негативного впливу батька на неї, не проводилась, тому лише показання з цього приводу допитаних в справі свідків зі сторони відповідачки, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог батька.

Отже, підстав не брати до уваги висновок органів опіки і піклування в даному спорі, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів у даній постанові не зазначає відповідно до висновку про взаємну згоду батьків на побачення, оскільки її не існує, а зловживання правами сторони з посиланням на відсутність її згоди чи на стан здоров`я і інтереси дитини (які безумовно та добросовісно мають враховуватись), призведе до невиконання судового рішення.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог відповідно до висновку органу опіки і піклування № 2124/06/01-25/18 від 23 липня 2018 року, саме в частині часу і місця побачення батька з донькою.

В решті позовних вимог, зокрема встановлення іншого часу та місця відвідування доньки та виїзд з нею до інших населених пунктів, відвідування дитячих розважальних закладів, слід відмовити, оскільки про підставність таких додаткових вимог можна буде судити після встановлення первісного продуктивного контакту батька з дитиною та відповідність цього її інтересам.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації про встановлення способу участі у вихованні дитини задовольнити частково.

Визначити спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши йому побачення з нею кожну першу та третю суботу щомісяця з 9.00 до 20.00 години за місцем проживання (перебування) дитини в присутності її матері.

В решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді:

Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків