Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 року смт Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області у складі судді Грузман Т.В., секретаря судового засідання Степаненко Л.М., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на Ѕ частину земельних ділянок та припинення на них права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, про припинення права власності на 1/2 частину спільного майна одного з подружжя та про поділ майна спільної сумісної та спільної часткової власності: житлового будинку та земельних ділянок кадастровий номер :30:007:0032 та кадастровий номер :30:007:0033.

Ухвалою суду від 18.05.2020 року частину позовних вимог залишено без розгляду. Остаточні позовні вимоги сформульовано наступним чином:

- про визнання права власності на Ѕ частину земельних ділянок № :30:007:0032 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та кадастровий номер :30:007:0033 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за ОСОБА_3

- припинити право власності на Ѕ частину вказаних земельних ділянок, які належать ОСОБА_4 .

Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним. 10.05.1986 року між позивачем та відповідачем у Оржицькому районному відділі РАГС було зареєстровано шлюб, що доводиться свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 виданим 10.05.1986 року.

Відповідно до рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 28.03.2013 року даний шлюб розірвано. На момент звернення до суду позивач вступила в інший шлюб та стала носити прізвище « ОСОБА_7 » ( свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 19.12.2015 року.

Згідно рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 10.11.2014 року, яке набрало чинності 11.02.2015 року за ОСОБА_8 було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 та за відповідачем визнано його право власності на іншу частину нерухомого майна. Житловий будинок та господарські споруди було залишено у спільній частковій власності.

До складу спільно нажитого майна подружжя, крім будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 належать також земельні ділянки: кадастровий № :30:007:0032 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та кадастровий номер :30:007:0033 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за вказаною адресою.

Так як, відповідач став створювати перешкоди позивачеві у користуванні належною часткою у спільному майні подружжя, то остання звернулась до ОСОБА_4 з пропозицією добровільно розпорядитись спільно нажитим майном. Вказана пропозиція з боку відповідача була відхилена.

Земельна ділянка площею 1500 кв.м. з кадастровим номером № :30:007:0032 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельна ділянку з кадастровим номером :30:007:0033 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства були набуті подружжям у 2010 році, що доводиться відповідними Державними актами про право власності на земельну ділянку серія ЯК № 885284 від 05.03.2010 року та Державним актом про право власності на земельну ділянку серія ЯК № 885285 від 05.03.2010 року. З огляду на вказане, сторони мають на вказані земельні ділянки рівні права у розмірі Ѕ частина кожному з урахуванням перетворення, яке відбулось відповідно до рішення суду від 10.11.2014 року, тобто з моменту визнання права власності на Ѕ частину у будинку, господарських будівлях та спорудах.

Обидві земельні ділянки були приватизовані ОСОБА_4 у 2010 році, тобто під час шлюбу, такі земельні ділянки відносяться до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням того, що до позивача має перейти право власності на Ѕ частину кожної земельної ділянки, то на цю частину має припинитись право власності ОСОБА_4 .

Таким чином, позивач просить суд : про визнання права власності на Ѕ частину земельних ділянок № :30:007:0032 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та кадастровий номер :30:007:0033 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за ОСОБА_3 ; припинити право власності на Ѕ частину вказаних земельних ділянок, які належать ОСОБА_4 .

У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав. Зазначивши, що оскільки земельні ділянки були приватизовані у період шлюбу, то вони є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Оржицького районного суду за 2013 рік визнано за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку, що надає право ОСОБА_3 , як власнику нерухомого майна ставити питання про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, як під будинком, так і ту, яку отримав ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства. Обидві земельні ділянки приватизовані у 2010 році під час перебування у шлюбі. За змістом договору купівлі-продажу, яким посвідчено придбання житлового будинку вказано, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці розміром 0,25 га. Стосовно застосування строків позовної давності заперечує, оскільки порушення прав співвласника будинку відбулось у 2019 році, що свідчить, що не було порушено строків звернення до суду.

Відповідач та його представник позовні вимоги заперечили, вказавши наступне. Вважають позовні вимоги не законними. Просять застосувати строк позовної давності, оскільки право власності у ОСОБА_3 на будівлю виникло ще у 2013 році, тобто з вказаного періоду слід обчислювати строки позовної давності, який пропущено. Обидві земельні ділянки було отримано ОСОБА_4 шляхом приватизації, тому вони не являються спільною сумісною власністю. Просять відмовити у задоволення позовних вимог.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду не з`явились, направивши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 199, 201 т.1).

У заперечення відповідача ОСОБА_4 поданих на позов 10.09.2019 року вказано, що позовні вимоги не визнають. Житловий будинок не підлягає поділу. Суду направлено звіт про проведення технічного обстеження по АДРЕСА_1 .

У відповіді на відзив від 17.09.2019 року ОСОБА_3 вказала, що надані до відзиву документи не є належними та допустимими доказами по справі, оскільки звіт склав не судовий експерт та вказаний документ містить низку не точностей.

В судовому засіданні 04.11.2019 року позивачем було подано клопотання про застосування строків позовної давності. Вказавши при цьому, що ОСОБА_3 вже раніше зверталась до суду із аналогічним позовом, а з моменту прийняття рішення судом 10.11.2014 року пройшло більш як 3 роки. По вказані справі ОСОБА_4 звертався до суду з зустрічним позовом, що стосувався поділу спірних земельних ділянок. За змістом рішення, суд відмовив, як позивачеві у задоволенні первісного позову, так і відповідачеві за зустрічним. З урахуванням існування спору між сторонами, який було вирішено ще у 2014 році, позивові було відомо про порушення її права ще на момент звернення до суду у 2014 році. Просить застосувати строки позовної давності по даній справі.

20.11.2019 року позивачем було подано заяву про не порушення з її боку строків позовної давності з огляду на наступні обставини. Про порушення своїх прав ОСОБА_3 дізналась у 2019 році, оскільки у березні 2019 року вона на протязі дня не могла потрапити до будинку, оскільки всі будівлі були зачинені на ключ. У серпні 2019 року позивач разом з дочкою ОСОБА_6 також не змогла зайти до будинку, оскільки хвіртка та ворота були обмотані ланцюгами. Такі дії відповідача перешкоджали позивачеві зайти до будинку та користуватись земельною ділянкою. Вказані обставини доводяться перепискою шляхом направлення смс-повідомлень та зверненням до відділу поліції.

Рух справи в суді.

24.07.2019 року позивач звернулась до суду з позовом, а ухвалою від 14.08.2019 року відкрито провадження по справі та справу призначено до підготовчого судового засідання. 08.01.2020 року по справі призначено судову оціночно-будівельну, будівельно-технічну та земельно-технічні експертизи, а провадження по справі зупинено. Ухвалою від 19.03.2020 року провадження по справі поновлено за заявою позивача із вказівкою на зменшення позовних вимог та не бажанням здійснювати оплату експертизи. 17.04.2020 року справу призначено до судового розгляду на 18 травня 2020 року та ухвалою суду від 18.05.2020 року по початку судового розгляду, залишено без розгляду частину позовних вимог. Ухвалою суду від 02.07.2020 року закрито провадження стосовно частини позовних вимог. Постановою Полтавського апеляційного суду від 09.09.2020 року ухвалу суду першої інстанції скасовано.

Суд, заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Докази, що надані сторонами.

10.05.1986 року між позивачем та відповідачем у Оржицькому районному відділі РАГС було зареєстровано шлюб, що доводиться свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 виданим 10.05.1986 року.

Відповідно до рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 28.03.2013 року даний шлюб розірвано. На момент звернення до суду позивач уклала інший шлюб та стала носити прізвище « ОСОБА_7 » (свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 19.12.2015 року).

Згідно рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 10.11.2014 року, яке набрало чинності 11.02.2015 року за ОСОБА_8 було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 та за відповідачем визнано його право власності на іншу частину нерухомого майна. Житловий будинок та господарські споруди було залишено у спільній частковій власності. Згідно ухвали апеляційного суду Полтавської області від 11.02.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

За змістом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер запису про право власності 28740135 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК № 885284 від 05.03.2010 року кадастровий номер :30:007:0032 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯК № 885285 від 05.03.2010 року кадастровий номер :30:007:0033 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , власником вказаного нерухомого майна є ОСОБА_4 . Вказані земельні ділянки зареєстровані у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку 05.03.2010 року.

У судовому засіданні допитано свідків, які зазначили наступні обставини.

Свідок ОСОБА_9 , яка є позивачем, але допитана у суді за правилами допиту свідків вказала, що після розлучення її чоловік залишився у будинку. Спочатку думала викупити свою частину будинку, пішла до нотаріуса, але ним було вказано, що угоди по нерухомому майну не можливо укласти без земельних ділянок. Намагалась вирішити це питання у добровільному порядку, але ОСОБА_4 сказав, що землі не дасть. Земельні ділянки приватизовували разом. Відповідач не дозволяє ходити по двору, закрив ворота та хвіртку на запори. Змушена була викликати поліцію. ОСОБА_4 став чинити перешкоди з серпня 2019 року, коли почала заводити розмову про викуп частини будинку. Ключів від замків не дає, чекати до вечора мусили, коли його не було. Під час перебування у шлюбі окультурили земельні ділянки.

Свідок ОСОБА_10 вказала, що у серпні 2019 року бачила ОСОБА_3 разом з внуками, які не могла потрапити до будинку, через зачинену велосипедним замком хвіртку. Через певний час під`їхала поліція. ОСОБА_4 під`їхав пізніше.

Свідок ОСОБА_11 зазначила, що приблизно перед 8 березня приїздила до будинку ОСОБА_3 разом з чоловіком та до будинку потрапити не змогли через те, що двері були зачинені. Також у серпні 2019 року також до двору не потрапила, викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що під час чергового приїзду у Оржицю не могли зайти на територію двору та заїхати автомобілем. ОСОБА_4 не дозволяв поставити у дворі автомобіль та пред`явив документи, що земля належить йому.

Взаємовідносини, що склались урегульовані слідуючими нормами законодавства.

Згідно положень ч.1 та 2 ст.60 ч.1 СК України ( у редакції чинній на момент виникнення спірних взаємовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п. в ч. 1 ст. 81 ЗК України ( у редакції яка діяла на момент виникнення спірних взаємовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Пунктом «а», частини 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно пункту 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 N 7 вказано, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Лише у 2011 році ст. 61 СК України доповнено частиною 5, якою визначався статус земельної ділянки, яка набута за час шлюбу шляхом приватизації, як спільна сумісна власність.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Таким чином, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України.

Вказана правова позиція відображена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2015 року справа № 6-2710цс15 та Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року в справі №501/3599/13-ц та від 30 січня 2019 року в справі № 382/2454/15-ц.

У судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка площею 1500 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку кадастровий номер :30:007:0032 являється об`єктом, який підлягає розподілу шляхом визнання права власності за позивачем та припинення права власності на її частину за відповідачем. Разом з цим, земельна ділянка кадастровий номер :30:007:0033 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства одержана громадянином ОСОБА_4 , як частку у земельному фонді 05.03.2010 року не підлягає розподілу між подружжям, оскільки не являється об`єктом на якому знаходиться нерухоме майно, а рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 10.11.2014 року згідно якого було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 не впливає на позовні вимоги щодо саме цієї земельної ділянки.

Стосовно застосування строків позовної давності до позову ОСОБА_3 , суд звертає увагу на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог статті 253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи надані суду докази, допитавши свідків, суд вважає, що позивачем доведено, що порушення її прав щодо можливості користуватися, як будинком так і земельною ділянкою виникло у 2019 році, коли відповідач став чинити перешкоди у користуванні майном, шляхом здійснення запорів на воротах та хвіртці. Саме з в вказаної дати слід відраховувати строки позовної давності, які при зверненні до суду не порушені. Доказами вказаних обставин є протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 20.08.2020 року та її поясненнями відібраними працівником поліції з яких встановлено, що ОСОБА_3 звернулась до поліції з приводу неможливості потрапити по спірного домогосподарства. Окрім того, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у суді підтвердили вказані обставини.

Позиція представника позивача, стосовно того, що земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка приватизована ОСОБА_4 належить до спільної сумісної власності подружжя, спростована матеріалами справи та положеннями земельного, сімейного та цивільного законодавства, яке діяло на момент виникнення спірних взаємовідносин, оскільки земельна ділянка отримана у власність відповідачем у 2010 році, а лише з 2011 року такі земельні ділянки внаслідок змін до ст. 61 СК України стали об`єктом права спільної сумісної власності. Також цільове призначення вказаного об`єкту свідчить, що на ньому не знаходяться будівлі та споруди, які надають право їх власникові претендувати і на земельні ділянки, які знаходяться під цим нерухомим майном.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 мають бути задоволені частково, то з відповідача слід стягнути половину витрат понесених за позовну вимогу про припинення права власності та витрати з оцінки земельної ділянки, щодо якої задовольняються позовні вимоги. Таким чином, 768,40 : 2= 384,20 грн. та 30400 х 1% = 304 грн. : 2= 152 грн. З відповідача на користь позивача має бути стягнуто 384,20 грн. + 152 грн.= 536,20 грн.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину земельних ділянок кадастровий номер :30:007:0032 та кадастровий номер :30:007:0033 та припинити на них право власності на Ѕ частину ОСОБА_4 задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер :30:007:0032 площею 1500 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Припинити право власності ОСОБА_4 на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер :30:007:0032 площею 1500 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Відмовити у задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер :30:007:0033 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та припинення на неї права власності на Ѕ частину належну ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 536 грн.20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Повний текст рішення виготовлено 01.10.2020 року.

Суддя: Т.В. Грузман