Справа № 729/926/20
2/729/401/20 р.

У Х В А Л А
залишення позову без руху
14 вересня 2020 р. суддя Бобровицького районного суду Булига Н.О., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Бобровицької міської ради, СФГ «Зоряне», третя особа без самостійних вимог Державний реєстратор Макіївської сільської ради Носівського району Пасічник Сергій Володимирович про визнання недійсним рішення та права постійного користування земельною ділянкою,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просить визнати недійсним рішення Петрівської сільської ради Бобровицького району від 21.03.2001 року «Про внесення змін» та визнати припиненим право постійного користування земельною ділянкою СФГ «Зоряне».
В поданій до суду позовній заяві виявлено недодержання вимог, викладених у ст. 175 ЦПК України, що є підставою для залишення позовної заяви без руху відповідно до статті 185 цього Кодексу.
Так, в порушення пунктів 4, 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, позовна заява не містить передбаченого Законом належного способу захисту прав або інтересів та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням доказів.
Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Разом з тим, частиною 2 статті 16 ЦК України визначено вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.
При ознайомленні з позовною заявою судом не встановлено, яке саме право позивача та якими діями відповідачів порушено, невизнано або оспорено.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України) , зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Вказані положення не дозволяють оскаржувати рішення або певні обставини абстрактно, лише тому, що позивач вважає начебто рішенням сільської ради від 21.03.2001 року «Про внесення змін» порушені його права.
Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Порушення має бути реальним, на час звернення до суду стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально визначені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Зі змісту позовних вимог, матеріалів справи, не вбачається, що на момент звернення до суду, рішенням Петрівської сільської ради були порушені права чи інтереси позивача. Посилання позивача на те, що в подальшому можливе порушення його права на отримання в постійне користування земельної ділянки не заслуговують на увагу, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, якого зі змісту позовних вимог не встановлено.
Крім того, статтею 158 Земельного кодексу України, визначено, що лише у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Позивачем при подачі позову не зазначено доказів того, що він є чи власником, чи землекористувачем земельної ділянки. Разом з цим, не зазначено доказів того, що спірна земельна ділянка була виставлена на земельні торги і позивача було позбавлено права взяти участь у таких торгах.
У постанові ПВСУ від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що вирішуючи спори про припинення права користування земельною ділянкою, суди повинні враховувати, що лише орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це та лише в порядку, визначеному Законом. У випадках визначених нормами Земельного кодексу України, припинення права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку.
Тому, оскільки позивачем не надано належного обґрунтування своїх вимог з посиланням на конкретні норми Закону, які на його думку порушені, із зазначенням відповідних доказів, його позов підлягає залишенню без руху з наданням строку на усунення недоліків позовної заяви та приведення позову у відповідність до вимог ч.3 ст.175 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 175, 185, 353 ЦПК України,
п о с т а н о в и л а :
Позовну заяву ОСОБА_1 до Бобровицької міської ради, СФГ «Зоряне», третя особа без самостійних вимог Державний реєстратор Макіївської сільської ради Носівського району Пасічник Сергій Володимирович про визнання недійсним рішення та права постійного користування земельною ділянкою - залишити без руху.
Запропонувати позивачеві у 5-ти денний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказані недоліки, виклавши обставини та зазначивши докази порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи законних інтересів, із зазначенням належного способу захисту таких прав передбаченого законом.
Роз`яснити позивачу, що у разі невиконання вимог даної ухвали у вказаний строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя