П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року м. Київ

справа № 755/3292/20

провадження № 22-ц/824/7035/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у складі судді Галагана В.І., у справі за заявою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» про видачу судового наказу, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс»звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 12 907 грн. 16 коп., збитки від інфляції у сумі 461 грн. 90 коп., три проценти річних у сумі 343 грн. 33 коп. пеню у сумі 72 грн. 45 коп., витрати по сплаті судового збору у сумі 210 грн. 20 коп., витрати на правову допомогу у сумі 1 500 грн., а всього 15 495 грн. 04 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року відмовлено КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» у видачі судового наказу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржник посилається на те, що норми чинного законодавства, а також приклад заповнення графи «Призначення платежу», який розміщений на офіційному сайті суду, не встановлюють жодних обов`язкових вимог до платника судового збору стосовно необхідності вказувати ним у реквізиті «призначення платежу» відомості про прізвище, ім`я та по батькові боржника, до якого платник судового збору звертається із заявою про видачу судового наказу. Заявник також вважає, що не заповнення банком платника на платіжному дорученні реквізитів «Дата надходження» і «Дата виконання», а банком стягувача - «Дата надходження в банк стягувача» не є підставою для повернення заяви про видачу судового наказу, адже суд перед прийняттям заяви про видачу судового наказу самостійно перевіряє сплату заявником судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

Згідно вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що в лютому 2020 року КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, боржник: ОСОБА_1 , надавши на підтвердження сплати судового збору платіжне доручення № 1061 від 11 лютого 2020 року зі штампом та підписом відповідального працівника, де платником вказано Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», отримувач УК у Дніпровському районі м. Києва, сума платежу 210,20 грн., призначення платежу: «Судовий збір за позовом КП «Житло-сервіс», Дніпровський районний суд м. Києва (а.с.15).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року відмовлено у видачі судового наказу.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд послався на те, що в матеріалах досліджуваної заяви відсутні докази належної сплати судового збору, а саме платіжного доручення відповідного змісту, оскільки надане заявником платіжне доручення від 11 лютого 2020 року № 1055 не містить відомості про те, за яку саме заяву сплачено судовий збір у розмірі 210,20 грн.

У пункті 26 Постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому, наприклад, платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зі змінами).

Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, а також платіжне доручення, яке за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 163 Цивільного процесуального кодексу України, до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу.

Як вбачається із платіжного доручення від 11 лютого 2020 року № 1061, яке надавалось заявником на підтвердження сплати судового збору за видачу судового наказу, боржником за яким є ОСОБА_1 , то останнє не містить відомостей про те, за яку саме заяву сплачується судовий збір.

Так, заявник подає заяву про видачу судового наказу, боржником за яким є ОСОБА_1 , проте на підтвердження сплати судового збору подає платіжне доручення за яким судовий збір сплачено не за заявою про видачу судового наказу, а за позовом.

При цьому інша інформація, яка б надавала можливість ідентифікувати, що саме за подачу заяви про видачу судового наказу, боржником за яким є ОСОБА_1 , заявником сплачено судовий збір, відсутня, а отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що додане заявником платіжне доручення не є належним доказом сплати судового збору за даною заявою.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд перед прийняттям заяви про видачу судового наказу самостійно перевіряє сплату заявником належної суми судового збору, оскільки в платіжному дорученні № 1061 від 11 лютого 2020 року відсутня будь-яка інформація, яка б надавала можливість ідентифікувати, що саме за подачу даної заяви сплачено судовий збір.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що реквізит «призначення платежу» у платіжному дорученні № 1061 від 11 лютого 2020 року було оформлено заявником у повній відповідності до прикладу, наведеному на сторінці суду першої інстанції офіційного сайту Судова влада України, оскільки заповнення платіжного доручення повинно відбуватись відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених вище та з розумінням того, що подаючи заяву про видачу судового наказу, необхідно зазначати інформацію, яка б ідентифікувала, за що саме сплачено судовий збір, зважаючи і на те, що на офіційному сайті суду, зазначено лише загальний приклад.

Окрім зазначеного, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України заявник не позбавлений права повторно звернутися із заявою про видачу судового наказу з поданням належного доказу сплати судового збору.

За таких обставин, ухвала суду є законною та обґрунтованою, правові підстави для її скасування, відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: