ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 639/6578/18

провадження № 22-ц/818/1220/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про відновлення права помешкання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Баркової Н.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 02 грудня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про відновлення права помешкання, а саме: позивачка просила суд примусовим виконання обов`язку в натурі відновити її права на помешкання 2-6, її права на 9,4 кв.м., якого не припинилися за несплатою відповідачем компенсації, вартість інших 5,4 кв.м майже дорівнює 1/2 вартості льоху Е, права на який рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року встановлені за відповідачем, що відповідає матеріальним правам позивачці на розподіл у рівних долях між нею та ОСОБА_2 спадкової частини домоволодіння, які не припинилися за несплатою відповідачем компенсації; на підставі того, що рішенням Апеляційного суду від 12.03.2014 року не розподілені у натурі частки зі ОСОБА_3 , тому не припинена їхня спільна часткова власність, для припинення якої було проведено експертизу, на підставі висновків рішення Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2013 року, яким встановлена неправосудність невизнання існування у позивача прав на підписання мирової угоди, відновити її права на безвідплатну передачу ОСОБА_3 прав на неподільну частку позивача.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просять скасувати заочне рішення суду першої інстанції.

Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказують, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року вирішено питання про виділ у натурі частини домоволодіння АДРЕСА_1 , перерозподілено між сторонами ідеальні частки домоволодіння. Разом з тим ОСОБА_1 зазначає, що невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року змушує її нести реальні витрати на відновлення матеріальних прав, які не припинилися за несплатою відповідачем компенсації. Зазначає, що відповідач ніколи не проживав у спірному домоволодінні, не утримує його в належному стані, що призводить до пошкодження помешкання 2-6, відновлення якого потребує реальних витрат. Відповідач неодноразово здавав в оренду свою частину домоволодіння з помешканням 2-6, чим отримував неправомірну вигоду від використання цього помешкання, права на яке втратив його спадкодавець у результаті задоволення рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.02.1988 року його вимог, права на яке не отримав відповідач за несплатою ним компенсації. У відповідності з цим невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року та встановлення цим рішенням прав відповідача на льох Е є підставою для примусового виконання обов`язку відповідача у натурі відновленням її прав на помешкання 2-6, з якого і без врахування вартості льоху Е позивачу має належати вдвічі більше, ніж відповідачу.

Третя особа - ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, просила задовольнити апеляційну скаргу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 фактично стосуються невиконання відповідачем ОСОБА_2 рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року, яке набрало законної сили, в частині стягнення грошової компенсації 3056 грн. з відповідача на користь позивачки. Проте виділ в натурі частин домоволодіння і перерозподіл ідеальних часток проведено рішенням суду, яке набрало законної сили і є чинним. Крім того позовні вимоги в частині відновлення її прав на безвідплатну передачу ОСОБА_3 прав на неподільну частку майна позивача також задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено ОСОБА_3 відповідачем у даній справі і не доведено наявності спору між ними з цього приводу, а також не доведено, що будь-ким і у будь-який спосіб порушено право позивача на безвідплатну передачу її власності у передбаченому законом порядку, в тому числі шляхом укладення цивільно-правових угод.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що у березні 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки домоволодіння АДРЕСА_1 , визнання дійсним усного договору про перехід прав на частину домоволодіння, припинення спільної часткової власності та визнання права власності. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 16 січня 2012 року у задоволенні їх позову було відмовлено (а.с.35-36, 112).

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про виділення в натурі частини домоволодіння АДРЕСА_1 зі спільної часткової власності. Рішенням Жовтневого районного суду від 06 березня 2013 року у задоволенні позову відмолено. Вказане рішення скасоване рішенням суду апеляційної інстанції від 22 травня 2013 року та у задоволенні позову ОСОБА_3 відмолено з інших підстав (а.с.8-12).

В подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про перерозподіл ідеальних часток, перехід права власності на частину спірного домоволодіння, припинення спільної часткової власності. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 19 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року змінено в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виділ у натурі частини домоволодіння, перерозподіл ідеальних часток задоволено частково. Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виділ частини домоволодіння, перерозподіл ідеальних часток задоволено частково. У спільну часткову власність позивачів на їх ідеальні частки відповідно 43/100 та 18/100 у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 виділено в натурі у житловому будинку літ «А-1» приміщення І площею 4,8 кв.м., приміщення 1-1 площею 12,9 кв.м., приміщення 1-2 площею 3 кв.м., приміщення 1-3 площею 1,1 кв.м., приміщення 1-4 площею 6,3 кв.м., приміщення 1-5 площею 15,7 кв.м., приміщення 1-6 площею 7,1 кв.м., приміщення 1-7 площею 9 кв.м.; надвірні будівлі сарай літ."З", гараж літ."В", ґанок літ."а2", навіс літ."в1", альтанку літ."И", ворота №5, льох літ."Ж", частину огорожі №1, а всього будівель, приміщень та споруд на загальну суму 86 163 грн., що в ідеальній долі становить загалом 65/100 частини домоволодіння, з яких 52/100 ідеальна частка ОСОБА_4 , а 13/100 ідеальна частка ОСОБА_1 . У власність ОСОБА_2 на його ідеальну частку 39/100 у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 виділено в натурі у житловому будинку літ «А- 1» приміщення II площею 3,6 кв.м., приміщення 2-1 площею 12 кв.м., приміщення 2-2 площею 5,2 кв.м., приміщення 2-3 площею 6,4 кв.м., приміщення 2-4 площею 4,8 кв.м., приміщення 2-5 площею 7,2 кв.м., приміщення 2-6 площею 14,6 кв.м.; надвірні будівлі сарай літ. «Г», вбиральню літ."К", ворота № 4, льох літ."Е", частину огорожі №1, а всього будівель, приміщень та споруд на загальну суму 46 782 грн., що в ідеальній долі буде становити 35/100 частини домоволодіння. У зв`язку з виділом у натурі часток із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, перерозподілено частки у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 визначивши ОСОБА_4 ідеальну частку 52/100 частин замість раніше належних їй 43/100, ОСОБА_1 - 13/100 частин замість раніше належної їй 18/100, ОСОБА_2 - 35/100 частин замість раніше належних йому 39/100. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошову компенсацію 3056 грн. В решті рішення суду залишено без змін (а.с.14-17).

Зазначене рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року, зокрема, встановлено, що відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.11.2011 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано:

-39/100 частин за ОСОБА_2 ;

-43/100 частин за ОСОБА_4 ;

-18/100 частин не зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 .

Разом з тим відсутність реєстрації права власності ОСОБА_1 на 18/100 частин спірного домоволодіння не є підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог про виділ в натурі належної їй частки домоволодіння.

Крім того, під час ухвалення рішення від 12 березня 2014 року судова колегія прийняла у якості письмового доказу висновок судової будівельно-технічної експертизи №829 від 01.10.2008 року і вважала прийнятним перший варіант запропонований експертом, оскільки він враховує фактичний порядок користування, що склався між сторонами протягом більш ніж 25 років та, на відміну від другого варіанту, не потребує переобладнань будинку (а.с.14-17, 94-95).

Щодо вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про припинення спільної часткової власності колегією суддів також зазначено, що немає спору між ними щодо права власності ОСОБА_1 у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . Правовідносини щодо припинення спільної часткової власності між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 можуть бути врегульовані в позасудовому порядку (а.с.17).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 наразі посилалася на те, що несплата відповідачем компенсації за рішенням суду від 12 березня 2014 року є підставою для примусового виконання обов`язку в натурі, а залишення без припинення спільної часткової власності її та ОСОБА_3 є підставою для відновлення її прав на безвідплатну передачу ОСОБА_3 її прав на неподільну частку. Позивачка зазначає, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №829 від 01.10.2008 року ОСОБА_2 мав компенсувати їй 3056 грн. Проте ОСОБА_1 вважає, що при встановленні прав відповідача на помешкання 2-6 ОСОБА_2 мав би сплатити їй суму вартості 9,2 кв.м. помешкання 2-6 та вартості Ѕ льоху Е, що складає 5056+2091=7147 грн., а не 3056 грн. Саме ці вимоги, на думку позивачки, не були предметом розгляду при ухваленні судом рішення від 12 березня 2014 року. Відповідач ніколи не проживав у спірному домоволодінні, не утримує його, що призводить до пошкодження помешкання 2-6, відновлення якого потребує реальних витрат. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд примусовим виконання обов`язку в натурі відновити її права на помешкання 2-6, її права на 9,4 кв.м., якого не припинилися за несплатою відповідачем компенсації, вартість інших 5,4 кв.м. майже дорівнює 1/2 вартості льоху Е, права на який рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року встановлені за відповідачем, що відповідає матеріальним правам позивачки на розподіл у рівних долях між нею та ОСОБА_2 спадкової частини домоволодіння, які не припинилися за несплатою відповідачем компенсації. Крім того, ОСОБА_1 просила суд на підставі того, що рішенням Апеляційного суду від 12.03.2014 року не розподілені у натурі частки зі ОСОБА_3 , тому не припинена їхня спільна часткова власність, для припинення якої було проведено експертизу, на підставі висновків рішення Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2013 року, яким встановлена неправосудність невизнання існування у позивача прав на підписання мирової угоди, відновити її права на безвідплатну передачу ОСОБА_3 прав на неподільну частку позивача.

Відповідно до ст. 4, ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права, позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За вимогами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.321 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; ч.1 ст.356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Сторони не заперечують, що спірне домоволодіння АДРЕСА_1 належить їм на праві спільної часткової власності.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 убачається, що предметом її вимог фактично є припинення спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Статтею 365 ЦК України регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що просить позивач у цій справі.

Так право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже норми цивільного законодавства (ст. 365 ЦК України) передбачають можливість припинення в особи права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто мова йде про позбавлення власника права власності на його майно з визначених законодавством підстав з одночасним набуттям прав на це ж майно його іншими співвласниками.

Окрім цього, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і при цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що наявні підстави для припинення частки відповідача у спільному майні сторін.

А невиконання ОСОБА_2 рішення Апеляційного суду від 12.03.2014 року не є підставою для припинення частки відповідача у спірному домоволодінні.

Крім того вимоги ОСОБА_1 про відновлення її права на безвідплатну передачу ОСОБА_3 прав на її неподільну частку не містять спору про право та можуть бути вирішені між сторонами у позасудовому порядку.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 08.10.2020 року.