Номер провадження: 22-ц/813/3498/20
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року у складі судді Загороднюка В.І.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 31/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається, відповідно до технічного паспорту, з житлової будівлі літ. А -1-2 кухня 15,6 кв.м.; 1-3 ванна 3,6 кв.м.; 1-4 туалет 1,4 кв.м.; 1-5 житлова 9,6 кв.м.; 1-6 коридор 3,7 кв.м.; 1-7 житлова 16,2 кв.м.; 1-8 житлова 8,6 кв.м.; (загальна площа 66,1 кв.м. житлова площа - 34,4 кв.м.) та надвірними господарськими будовами: Б - вбиральня, В.И.К. - літня кухня, Д- погріб, Г.Ж. - гараж, Е.З - сарай, 1-5 огорожа, І мостіння.

В позовній заяві послався на те, що 01.11.2011 між позивачем та відповідачем укладено договір дарування за умовами якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар 31/50 частину вказаного житлового будинку. Вказана нерухомість була придбана ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу №260/98 від 13.02.1998. В подальшому відповідачем було втрачено оригінал правовстановлюючого документу договір купівлі-продажу та в рішенні суду від 16.02.2010 помилково вказано іншу площу нерухомості. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2011 визнано за ОСОБА_2 право власності на 31/50 частки вказаного житлового будинку, проте в рішенні не вказано кілька надвірних господарських будівель, які входять до складу 31/50 житлового будинку с господарськими будівлями, а саме: И - літня кухня, Г - гараж та З- сарай відповідно з технічним паспортом. На цей час він є власником 31/50 частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 до складу якого помилково не ввійшли частина господарських будівель, які є його складовою.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.02.2017 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 31/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається, відповідно до технічного паспорту, з житлової будівлі літ. А- 1-2 кухня 15,6 кв.м.; 1-3 ванна 3,6 кв.м.; 1-4 туалет 1,4 кв.м.; 1-5 житлова 9,6 кв.м.; 1-6 коридор 3,7 кв.м.; 1-7 житлова 16,2 кв.м.; 1-8 житлова 8,6 кв.м.; (загальна площа 66,1 кв.м., житлова площа - 34,4 кв.м.) та надвірними господарськими будовами; Б- вбиральня; В.И.К. - літня кухня; Д -погріб; Г.Ж. -гараж; Е.З - сарай, 1-5 огорожа; І -мостіння.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на господарські будови: літ. И-літня кухня, З-сарай, Г-гараж. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на вказані господарські будівлі відмовити.

Апелянт зазначив, що придбав 19/50 частин будинку та господарських споруд, які знаходилися за адресою: буд. АДРЕСА_1 та в подальшому, 19.01.2017 вивів в одиницю з присвоєнням нової адреси: буд. АДРЕСА_1 . З технічного паспорту та витягу з реєстру прав власності вбачається, що у власності ОСОБА_3 з 19.01.2017 перебуває А-житловий будинок, Г- гараж, З-сарай, И-літня кухня, споруди №2,4,5 споруди. Проте, оскаржуваним рішенням Приморського районного суду визнано за ОСОБА_1 право власності на вказані господарські будови, що належать апелянту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на те, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.2016 новим власником вказаної квартири став ОСОБА_3 , а тому твердження апелянта про те, що він придбав 19/50 частин будинку не відповідає дійсності. Спірне нерухоме майно, а саме Г- гараж, З-сарай, И-літня кухня, споруди №2,4,5 ніколи не були у власності скаржника, а з 1998 року згідно договору купівлі-продажу №260/98 від 13.02.1998 належали відповідачу, що підтверджується витягом МБТІ. 16.01.2017 ОСОБА_3 інженером з інвентаризації нерухомості надано висновок №05-16 про можливість виділу нерухомого майна. Відповідно до вказаного висновку ОСОБА_3 є єдиним власником житлового будинку «А» загальною площею 46 кв.м. та житлової 21 кв.м., які є відокремленим об`єктом і може бути виділений в одиницю, та об`єкту надано нову адресу: АДРЕСА_1 . У висновку вказано, що зі слів ОСОБА_3 у його фактичному користуванні знаходиться Г- гараж, З-сарай, И-літня кухня, споруди №2,4,5 споруди. На підставі вказаного висновку державним реєстратором незаконно здійснено реєстрацію та внесено запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. В подальшому було з`ясовано, що за адресою: АДРЕСА_1 вже є зареєстрована нерухомість, апелянт на підставі висновку та технічного паспорту зареєстрував вказаний об`єкт за літерою «Б». Отже, апелянт не має правовстановлюючих документів та законних підстав для реєстрації вказаного нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_1 надав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на карантинні заходи. Оскільки карантинні заходи в сучасному стані не є перешкодою для участі в судових засіданнях, і клопотання про відкладення з боку ОСОБА_1 є повторним, вісутні підстави для відкладення розгляду справи з метою дотримання розумного строку розгляду справи.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги.

Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді в апеляційному суді, матеріали справи містять всі необхідні докази для вирішення даного спору.

Дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.02.1998 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з однієї житлової будівлі загальною площею 247,0 кв.м., житловою площею 157,0 кв.м. з надвірними господарськими будовами: Б-вбиральня, В.И.К. - літня кухня, Д - погріб, Г.Ж. - гаражі, Е.З - сараї, 1-5 огорожа, І - мостіння. Відчужено з літ. А: житлові кімнати 1-4,1-7,1-8, житловою площею 34,4 кв.м., коридор, 1-3 ванна, 1-4 уборна, з надвірних будівель та надвірних господарських будівель: Б-вбиральна, В-літня кухня, Д-погріб, Е-сарай, К-літня кухня, а також 31/50 огорожі та 31/50 мостіння.

31.03.2011 рішенням Приморського районного суду м. Одеси визнано за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_1 , що складається з літ. А:1-4,1-7, 1-8, житлової площі 34,4, коридор, ванна 1-3, уборна 1-4, з надвірних будівель та надвірних господарських будов: Б-вбиральня, В-літня кухня, Д-погріб, Е-сарай, К-літня кухня, а також 31/50 огорожі 1-5 огорожа та 31/50 мостіння.

01.11.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г. та зареєстровано в реєстрі за №3.2708 за умовами якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар 31/50 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 . По заяві власника відчужувалося, з літ. «А»: 1-1 - коридор, 1-2 - кухня, 1-3 - ванна, 1-4 - туалет, 1-5 - житлова, 1-6 - коридор, 1-7 - житлова, 1-8 - житлова, вбиральня літ. «Б», літні кухні літ. «В», «К», погріб літ. «Д», гараж літ. «Ж», сарай літ. «Е», 31/50 огорожі № 1-4, мостіння І. Житловою площею 34,4 кв.м., що складає 31/50 частин житлового будинку. Позивач зареєстрував своє право власності в КП „ОМБТІ та РОН" 24.11.2011.

Відповідно до технічного паспорту, що виготовлений станом на 13.10.2011, 31/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , складається з житлової будівлі літ. «А» з: 1-2 - кухня 15,6 кв.м.; 1-3 - ванна 3,6 кв.м.; 1-4 - туалет 1,4 кв.м.; 1-5 - житлова 9,6 кв.м.; 1-6 коридор 3,7 кв.м.; 1-7 - житлова 16,2 кв.м.; 1-8 - житлова 8,6 кв.м.; (загальна площа - 66,1 кв.м., житлова площа - 34,4 кв.м.) та надвірними господарськими будовами: Б - вбиральня, В.И.К. - літня кухня, Д - погріб, Г.Ж. - гараж, Е.З - сарай, 1-5 огорожа, І мостіння.

Виходячи з наведених обставин, суд першої інстанції з урахуванням норм ст. ст. 317, 328, 392 ЦК України, дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 31/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається, відповідно до технічного паспорту, з житлової будівлі літ. А з: 1-2 - кухня, 15,6 кв.м.; 1-3 - ванна, 3,6 кв.м.; 1-4 - туалет, 1,4 кв.м.; 1-5 - житлова, 9,6 кв.м.; 1-6 коридор, 3,7 кв.м.; 1-7 - житлова, 16,2 кв.м.; 1-8 - житлова, 8,6 кв.м.; (загальна площа - 66,1 кв.м., житлова площа - 34,4 кв.м.) та надвірними господарськими будовами: Б - вбиральня, В.И.К. - літня кухня, Д - погріб, Г.Ж.- гараж, Е.З - сарай, 1-5 огорожа, І мостіння, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Проте, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу на суб`єктний склад осіб, які були зазначені позивачем при подачі позову до суду.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки відповідач у справі - ОСОБА_2 не був власником господарських добудов, а саме: И-літньої кухні, Г-гаражу, З-сараю, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які просив визнати позивач.

З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 19.01.2017 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності та виведено в окрему одиницю нерухоме майно, з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1 , до складу яких увійшли спірні об`єкти нерухомості: Г-гараж, З-сарай, И-літня кухня, складові споруди 2,4,5 (а.с.41-42).

Отже, на час прийняття оскаржуваного рішення (16.02.2017) про визнання за ОСОБА_1 права власності на господарські добудови Г-гараж, З-сарай, И-літня кухня, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вже був співвласником вказаних будівель, що свідчить про відсутність спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З викладеного слідує, що належним відповідачем у даному спорі є ОСОБА_3 , як співвласник спірних споруд Г-гараж, З-сарай, И-літня кухня та який не був залучений до участі у розгляді даного спору.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача, за відсутності клопотання позивача про заміну відповідача, є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 15.10.2020.

Головуючий:

Судді: