Справа № 182/1410/20
Провадження № 2/0182/1464/2020
У Х В А Л А

Іменем України

13.10.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Багрової А.Г., за участю секретаря судового засідання Снєгульської В.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Чуприни Т.Ю., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 та просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину грошового вкладу після смерті чоловіка та стягнути на її користь з відповідача 26306 грн. 22 коп.

12.10.2020 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, згідно якої ОСОБА_1 просить суд накласти арешт на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши його відчуження.

Обґрунтовуючи заяву ОСОБА_1 зазначила, що невжиття своєчасних заходів для забезпечення виконання позову може утруднити виконання рішення або зробити його виконання неможливим, оскільки відповідач зняв кошти з банківського рахунку та може розпорядитись ними на свій розсуд, між ними відсутня домовленість про добровільне повернення коштів.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Стаття 150 ЦПК визначає види забезпечення позову, в тому числі позов забезпечується : накладенням арешту на майно, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд бере до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Проаналізувавши доводи заяви про забезпечення позову , дослідивши додані до заяви та позову копії письмових матеріалів, суд вважає, що належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами заява про накладення арешту на майно, належне ОСОБА_2 , не обґрунтована та базується лише на власних міркуваннях та припущеннях позивача щодо неможливості чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Доводи щодо відсутності коштів на депозитному рахунку померлого чоловіка не є достатнім обґрунтуванням наявності фактичних обставин, з якими би пов`язувалось застосування такого заходу до забезпечення позову як накладення арешту на належну відповідачу квартиру.

Наявність позову про визнання права власності на стягнення коштів, саме по собі, не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову .

Крім того, слід звернути увагу на те, що співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заявником не доведено, що такий захід забезпечення позову, як накладення арешту на квартиру відповідача є співмірними із заявленими позовними вимогами з огляду на ціну позову.

Враховуючи вищевикладене, у суду немає достатніх підстав для задоволення заяви позивача та вжиття заходів забезпечення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду ( м. Кривий Ріг) через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її повного складення.

Повну ухвалу складено 13.10.2020 року.

Суддя: А. Г. Багрова