Номер провадження: 22-ц/813/5189/20
Номер справи місцевого суду: 522/723/19
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року адвокат Сергійчук М.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову зазначено, що 05 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., зареєстрований у реєстрі за №133, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку, а ОСОБА_1 прийняла в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею - 41,3 кв. м. 06 листопада 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Щеплоцькою Х.Б. на підставі вищевказаного договору іпотеки в порядку звернення стягнення на майно іпотекодавця було зареєстроване право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м., за ОСОБА_1 . Незважаючи на те, що з 06.11.2013 року ОСОБА_1 є єдиною власницею квартири АДРЕСА_2 , попередня власниця ОСОБА_3 та члени її сім`ї, зокрема, син - ОСОБА_2 , виїхали з квартири, але залишилися зареєстрованими у квартирі, власницею якої є позивач. З метою зняття попереднього власника ОСОБА_3 та членів її сім`ї позивач звернулася до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМСУ в Одеській області з відповідною заявою, на підставі якої було знято з реєстраційного обліку лише попередню власницю ОСОБА_3 . Згідно з довідкою КП «ЖКС «Фонтанський» № 17 від 14.01.2019 року, станом на 14.01.2019 року у квартирі АДРЕСА_2 залишився зареєстрованим син попередньої власниці ОСОБА_2 , 1993 року народження.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року у позові відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До судового засідання, призначеного на 08.09.2020 року на 14.00 годину ОСОБА_2 не з`явився, повідомлявся за місцем реєстрації і тому в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України вважається належним чином повідомленим.

Представник ОСОБА_1 адвокат Шкода В.М. в судовому засіданні не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 .

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що не є належним доказом припинення підстав на право користування квартирою або будинком лише той факт, що наразі ОСОБА_1 є власником квартири. Адже сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування квартирою. Дії щодо зняття осіб з реєстрації місця проживання, які здійснювалися за заявою власника житла без відповідного рішення суду про примусове виселення зазначених осіб або про позбавлення права власності на житлове приміщення, або про позбавлення права користування житловим приміщенням, є протиправними. Наявність права власності на нерухоме майно не є підставою для зняття осіб, що зареєстровані в такому приміщенні з реєстрації місця проживання.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- 05 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., зареєстрований у реєстрі за № 133, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку, а ОСОБА_1 прийняла в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 57,0 кв. м., житловою площею - 41,3 кв. м. Пунктом 2 вищевказаного договору іпотеки від 05.03.2005 року передбачено, що предмет іпотеки передано іпотекодавцем в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 05.03.2005 року, відповідно до якого іпотекодавець позичив у іпотекодержателя грошову суму у розмірі 167713,00 гривень, що на момент укладення договору по курсу Національного банку України становить 23959 євро строком до 05.06.2005 року (а. с. 9-11);

-06 листопада 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одесткого міського управління юстиції Одеської області Щеплоцькою Х.Б. на підставі вищевказаного договору іпотеки в порядку звернення стягнення на майно іпотекодавця, передбаченого застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, було зареєстроване право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м., за ОСОБА_1 (а.с.12-13);

- згідно з довідкою КП «ЖКС «Фонтанський» № 17 від 14.01.2019 року, станом на 14.01.2019 року у квартирі АДРЕСА_2 залишився зареєстрованим син попередньої власниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14);

-згідно з актом від 13.06.2019 року, затвердженим начальником дільниці № 11 КП «ЖКС «Фонтанський» Мец В.В., відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 року по теперішній час (а. с. 38).

Судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі зокрема, заяви особи, паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть (ухвала Вищого адміністративного суду України у справі 3 815/1785/16 від 18.07.2017 року).

Як вбачається із вказаної норми, якщо ми говоримо про зняття з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду, то воно має бути виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, вбачається, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_2 , у якій фактично не проживає і яку здає в оренду. Проте у квартирі залишився зареєстрованим син попередньої власниці квартири, який фактично виїхав з квартири разом зі своєю матір`ю у листопаді 2013 року і з того часу у квартирі не проживає.

Дані обставини підтверджуються витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , довідкою про склад сім`ї та реєстрацію в цій квартирі від 14.01.2019 року та актом від 13.06.2019 року про не проживання відповідача у квартирі з 2013 року, підписаному сусідкою ОСОБА_4 (інших сусідів немає), підпис якої завірена начальником ділянки № 1 КП «ЖКС Фонтанський».

Встановлені обставини справи надають підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Встановивши, що попередня власниця квартири ОСОБА_3 втратила право власності на квартиру у зв`язку з переходом права власності до позивача за цивільно-правовою угодою, яка ОСОБА_3 не оскаржено, право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

При таких обставинах, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у судовому захисті позивача відповідно до заявлених нею вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.09.2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова