Дата документу 15.10.2020 Справа № 554/1180/18
Провадження № 2/554/250/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Кучеренко В.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

адвоката позивача - Гальченко Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього онука ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», треті особи - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Огир Людмила Андріївна, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, про визнання дій незаконними та визнання правочину недійсним -

ВСТАНОВИВ:

21.02.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом на підставі ч. 2 ст. 258 СК України в інтересах свого малолітнього онука ОСОБА_2 , відповідно до якого прохала суд: визнати незаконними дії ОСОБА_3 (Відповідача-1) та ПАТ «ВТБ Банк» (Відповідача-2) в особі представника за довіреністю заступника директора Полтавської філії Дриги Олекмандра Миколайовича під час укладення двостороннього Договору наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007 року, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. 21.12.2007 року та зареєстровано в реєстрі за №6541/139; визнати недійсним вказаний договір (далі по тексту - спірний договір іпотеки).

В обґрунтування позову позивачем ОСОБА_1 зазначено, що 28.08.1987 року між її дочкою ОСОБА_5 та Відповідачем-1 ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають спільну дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук позивачки). Позивач вважає, що майнові права, а також право на житло її неповнолітнього онука ОСОБА_2 були порушені при укладені батьком 21.12.2007 року спірного договору іпотеки. Позивач прохала визнати такий договір недійсним на підставі ч. 6 ст. 203 ЦК України, оскільки, всупереч вимогам ч. 4 ст. 177 СК України, він укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування. Позивач вважає, що при укладенні спірного договору іпотеки ОСОБА_3 , як Іпотекодавець, всупереч інтересам дитини, у порушення обов`язку, передбаченого ст. 6 Закону України «Про іпотеку», не повідомив ПАТ «ВТБ Банк», як Іпотекодержателя, про права неповнолітнього сина у праві спільної сумісної власності батьків та дітей на предмет іпотеки - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 . У свою чергу, ПАТ «ВТБ Банк», на думку позивача, при укладенні спірного договору іпотеки не дотримався вимог банківського законодавства щодо ідентифікації та верифікації Іпотекодавця ОСОБА_3 , як клієнта, та не встановив наявність у Іпотекодавця дитини, що має рівні з Іпотекодавцем права на предмет іпотеки. Щодо набуття її онуком права спільної сумісної власності разом із батьками на об`єкт нерухомості, що є предметом спірного договору іпотеки, позивач зазначала, що частину коштів у сумі 50 000,00 грн. для завершення будівництва вказаного об`єкту нерухомості було подаровано нею особисто онукові 26.12.2006 року шляхом передачі коштів батькові онука, ОСОБА_3 , який у подальшому залучив кошти на завершення будівництва; 26.03.2007 року складено Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Таким чином, позивач вважає, за рахунок вкладених у будівництво особистих коштів її онук набув частку у нерухомому майні, що у подальшому 21.12.2007 року було передано в іпотеку без згоди органу опіки та піклування. Позивач також зазначала, що укладенням спірного договору іпотеку було порушено право її онука на житло. З моменту народження онук із матір`ю проживав з нею та дідом за адресою АДРЕСА_2 , а потім з березня 2007 року після завершення будівництва онук разом із батьками переїхали проживати в облаштований під житловий третій поверх. У 2016 році її онук з батьками були позбавлені можливості проживати там. Наразі її онук проживає у помешканні рідного дядька за адресою АДРЕСА_3 , разом із іншими співмешканцями у кількості шість осіб.

03.07.2018 року відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи.

04.06.2018 року за клопотанням позивача витребувано докази у справі, а саме:

-витребувано у приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. (АДРЕСА_6) належним чином завірену копію договору іпотеки № 22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та Публічним Акціонерним Товариством «ВТБ Банк», посвідченим 21.12.2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. за реєстраційним номером № 6541/139.

-витребувано у Департамента державної архітектурно-будівельної інспекції в Полтавській області (36023, м. Полтава, вул. Гоголя, 25) належним чином завірену копію рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 27.06.2002 р. № 193 «Про дозвіл Приватному сільськогосподарському підприємству «Дігор» на проектування реконструкції з надбудовою будівлі по АДРЕСА_1 », а також Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 07.03.2007 р. № 55 та зареєстрованого в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю м. Полтави 26.03.2007 року за № 191.

04.07.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12.12.2018 року залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Поліс» як правонаступника відповідача ПАТ «ВТБ БАНК», у зв`язку із укладенням 18.11.2015 року Договору № 21 МБ про відступлення права вимоги за фінансовими кредитами та Додаткової угоди № 1 до нього від 27.11.2015 року, а також 30.11.2015 року Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, відповідно до яких ТОВ «Фінансова Компанія «Поліс» набула всіх прав кредитора до позичальника за кредитними договорами та іпотекодавця, за оспорюваним договором іпотеки, який було укладено в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника.

23.01.2019 року за заявоюпозивача ОСОБА_1 судом вжито заходів забезпечено позову, а саме ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави накладено арешт на нежитлову будівлю загальною площею 931,6 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), номер запису про право власності 16976306, шляхом встановлення заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії та вносити будь-які відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо вказаного майна; встановлено заборону Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (Код , адреса 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44, оф. 1В) та будь-яким іншим особам, підприємствам, установам, організаціям вчиняти будь-які дії щодо користування та розпорядження вказаною нежитловою будівлею та займати її приміщення.

26.02.2019 року за заявою представника відповідача ТОВ «ФК «Поліс» судом вжито заходів зустрічного забезпечення позову, шляхом зобов`язання позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) протягом десяти днів з дня постановлення даної ухвали внести на депозитний рахунок Октябрського районного суду м. Полтави ( Отримувач: ТУ ДСАУ в Полтавській області, р/р 5950 в ДКСУ м.Київ, ЗКПО 26304855, МФО 820172) грошові кошти у розмірі 9 746 100 (дев`ять мільйонів сімсот сорок шість тисяч сто гривень 00 копійок) та надати суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.

06.05.2019 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави на підставі ч.10 ст. 154 ЦПК України судом скасовано ухвалу про забезпечення позову та про зустрічне забезпечення позову.

23.01.2019 року представником відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» подано відзив на позов (а.с. 94-104 том 2).

З урахуванням того, що правонаступник відповідача вступив у справу після закриття підготовчого провадження, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку для подання відзиву а також відповіді позивача на відзив, та прийняття їх до уваги.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» у відзиві повністю заперечував проти позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначено, що спірний Договір наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007 року був укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_6 (у подальшому прізвище змінено на « ОСОБА_6 ») кредитних зобов`язань за наступними кредитними договорами, укладеними між ним та ПАТ «ВТБ Банк» на підставі Генеральної угоди № 10 від 21.12.2007 року:

1. Кредитний договір № 22.45-10/07-СК від 21.12.2007 р.

2. Кредитний договір № 22.47-10/07-СК від 21.12.2007 р.

3. Кредитний договір № 22.71-10/08-СК від 31.03.2008 р.

У подальшому, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуло право вимоги за вищевказаними договорами до позичальника ОСОБА_6 та іпотекодавця ОСОБА_3 на підставі укладених з ПАТ «ВТБ Банк» Договору № 21 МБ 18.11.2015 року від 18.11.2015 року про відступлення права вимоги за фінансовими кредитами та Додаткової угоди № 1 до нього від 27.11.2015 року, а також Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 30.11.2015 року. Відповідач вважає, що житлові права малолітньої дитини на об`єкт нерухомого майна, що є предметом іпотеки, не можуть бути порушені, оскільки будівля за адресою АДРЕСА_1 є нежитловою, що підтверджується правовстановлюючим документом (свідоцтвом про право власності ОСОБА_3 ), та була введена в експлуатацію 26.03.2007 року, як нежитлова. Відповідач вважає, що відсутні законодавчі підстави вважати вказаний будинок житловим чи житлом у розумінні статті 379 ЦК України та статті 6 ЖК України, а також вважати його місцем проживання фізичної особи, що не досягла десяти років у розумінні ч. 4 ст. 29 ЦК України. Фактичне облаштування частини приміщень предмету іпотеки під житлові не свідчить, на думку представника відповідача про перехід його до житлового фонду у передбаченому законом порядку. Також, представником зазначено на безпідставність тверджень позивача про набуття її онуком права спільної сумісної власності на предмет іпотеки у зв`язку із даруванням нею 26.12.2006 року онукові грошових коштів у сумі 50 000,00 грн. Так, зазначено, що письмового договору дарування не було укладено (в силу вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України письмова форма для правочинів такого виду на суму, що перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, є обов`язковою та договір підлягає нотаріальному посвідченню). Недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору, в силу положень ст. 220 ЦК України, є наслідком його нікчемності; докази укладення такого договору не можуть підтверджуватись показами свідків; жодними доказами у справі не підтверджено цільове використання подарованих коштів (позивач вказувала, що кошти дарувались для завершення будівництва нежитлового будинку (предмету іпотеки у подальшому); згідно Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту будівельні роботи проводились з квітня 2005 по грудень 2006 р.; на день зазначеного позивачем подарунку коштів, 26.12.2006 року, на думку представника відповідача, будинок фактично був збудований, що наводить представника відповідача на думку введення позивачем в оману учасників процесу. Також, у відзиві наведено судову практику, а саме правову позицію Верховного суду України, викладену у справі № 6-2976цс від 27.04.2016 р. щодо зловживання батьками своїми правами, неправдиве повідомлення останніх про відсутність будь-яких прав дитини на майно при укладенні іпотеки не можуть бути підставами визнання такого договору недійсним. Також, у відзиві наведено правову позицію Верховного суду України у справі № 6-396ц15 від 01.07.2015 р. щодо недопустимості обмеження батьками саме житлових прав дитини при укладенні правочинів щодо жилих приміщень (тоді як предметом спірного договору іпотеки було нежитлове приміщення). Представник відповідача у відзиві вказував на п. 1.6 договору іпотеки, у якому іпотекодавець гарантував перед банком відсутність у будь-яких інших осіб, які мають рівні права із іпотекодавцем на розпорядження предметом іпотеки. З приводу посилання позивача на незаконність дій представника ПАТ «ВТБ Банк» з приводу неналежної верифікації та ідентифікації особи іпотекодавця, як клієнта Банку, з приводу перевірки наявності у нього дітей, у відзиві зазначено наступне. Положення Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки закон датований 14.10.2014 роком, тоді як спірний договір іпотеки укладений 21.12.2007 року; разом із тим зазначено, що верифікація не стосується обов`язку банку встановлювати наявність у клієнтів дітей, які мають рівні з ним права на предмет іпотеки. У відзиві зазначено, що відповідно до постанови Верховного суду України № 6-396ц15 від 01.07.2015 р., у даній категорії справи необхідно встановити наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки; з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Представник відповідача зазначає, що житлові права онука позивача не порушені, оскільки предметом іпотеки є нежитлове приміщення, а тому і норми права, передбачені ч. 4 ст. 29, ст. 310 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», абз. 1, ч. 2, 4 ст. 177 СК України, котрі регулюють захист прав дитини на житло застосуванню не підлягають. Щодо майнових прав онука позивача на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, зазначено, що позивачем не доведено належними доказами майнових прав онука у вигляді вкладених на будівництво предмету іпотеки подарованих грошових коштів. Також, представником відповідача у відзиві заявлено про застосування до позовної вимоги про визнання договору недійсним загального строку позовної давності у три роки (а.с 104 том 2), який, на його думку, повинен обраховуватись з 14.04.2015 року з моменту відкриття провадження у справі № 554/1286/15 за позовом Банку до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки, що перебувала на розгляді Октябрського районного суду м. Полтави, у якій приймав участь чоловік позивачки.

28.01.2020 року позивачем ОСОБА_1 надано до суду відповідь на відзив (а.с. 129-134 том 2). У відповіді на відзив зазначено, серед іншого, що грошові кошти у сумі 50 000,00 грн. були подаровані онукові для придбання житла, оскільки родина власного житла не мала. Батько онука, ОСОБА_3 використав кошти на завершення будівництва нерухомого майна. На думку позивача, законодавством не вимагається, щоб місце проживання фізичної особи було лише майном житлової забудови. Вона вважала облаштовані під житло приміщення місцем постійного проживання онука з батьками. Про порушення прав та інтересів онука їй стало відомо протягом 2016 року, коли родину було позбавлено можливості проживати у будинку. Наразі родина не має власного житла. Позивач вважає, що право власності її онука на частку нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору іпотеки, визначено законом. Позивач заперечувала щодо пропуску нею строку позовної давності.

Відповідач-1 ОСОБА_3 відзив на позов до суду не надавав.

28.01.2019 року на електронну адресу суду від третьої особи у справі, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, в особі представника Красносвободцевої А.С. , надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», що ратифікована Верховною Радою України 27.02.91 року, у діях щодо інтересів дітей першочергову увагу приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; прохав розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування, при винесенні рішення прохав забезпечити якнайкращі інтереси дитини (а.с. 152 том. 2).

Від третьої особи, приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., пояснення щодо позову або відзиву до суду не надходили.

ОСОБА_4 , як опікун, що діє в інтересах відповідача-1 ОСОБА_3 , відповідно до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04.06.2018 р., що набрало законної сили 10.07.2018 р., надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій зазначив про визнання позовних вимог (а.с 211-213 том 1).

Визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог. В силу вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд може прийняти визнання відповідачем позову лише за наявності для того законних підстав.

У судовому засіданні 30.09.2020 року позивач ОСОБА_1 та адвокат Гальченко Н.Г. в інтересах позивача позовні вимоги підтримали, прохали позов задовольнити.

ОСОБА_4 , як опікун, що діє в інтересах відповідача-1 ОСОБА_3 , 29.09.2020 року надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає.

Представник відповідача-2, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», участь у судовому засіданні 30.09.2020 року в режимі відеоконференції не прийняв; 28.09.2020 року на електронну адресу суду та 30.09.2020 року поштовим відправленням надійшла письмова інформація по суті справи із запереченнями.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача-2 ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», який належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, з урахуванням наявності відзиву на позов та письмових пояснень.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, письмові заяви учасників по суті справи, надавши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, встановив наступне.

Позов подано в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою захисту прав та інтересів останнього у праві спільної сумісної власності батьків та дітей на громадську будівлю (нежитлове приміщення) за адресою АДРЕСА_1 , а також захисту житлового права дитини на проживання за вказаною адресою.

Предметом позову у справі є визнання дій сторін спірного договору іпотеки при його укладенні незаконними та визнання недійсним вказаного договору іпотеки.

З матеріалів справи встановлено, що 28.07.2006 року між ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають спільну дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 96-98 том 1).

Позивач ОСОБА_1 є бабусею неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.12.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (Іпотекодержатель) в особі представника за довіреністю заступника директора Полтавської філії Дриги Олекмандра Миколайовича, та гр. ОСОБА_3 (Іпотекодавець) було укладено Договір наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007 року (а.с. 207-209 том. 1).

Згідно з п. 1.1 Договору вказаний договір укладено для забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань Позичальника ОСОБА_6 перед Іпотекодержателем за Генеральною угодою № 10 від 21.12.2007 року та кредитними договорами.

Згідно з п. 1.3 Договору предметом договору є передача Іпотекодавцем, як майновим поручителем, Іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна (предмет іпотеки) - нежитлової будівлі (приватний клуб) за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею нежитлового приміщення - 928,4 кв.м., яке належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Управлінням житлово-комунального господарства 28.11.2007 року, зареєстрованого КП «ПБТІ «Інвентаризатор» 03.12.2007 року в книзі № 16 за номером запису 3033 за реєстраційним номером 21199801

У пункті 1.6 Іпотекодавцем, серед іншого, зявлено, що на день укладення цього договору не існує інших осіб, які мають права та вимоги на предмет іпотеки та не існує інших осіб, які мають рівні права з Іпотекодавцем на розпорядження предметом іпотеки.

Договір наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007 року нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. 21.12.2007 року за реєстровим номером 6541/139.

Позивач вказувала, що спірний договір іпотеки всупереч вимогам ч. 2 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Частиною 2 ст. 177 СК України передбачено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо майнових прав дитини, у тому числі укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Тобто, чинним законодавством передбачено, що дозвіл органу опіки та піклування при укладенні батьками договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, є необхідним у разі якщо предметом таких договорів є майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 177 СК України ч. 1 ст. 175 СК України).

Таким чином, предметом доказування є наявність права спільної сумісної власності батьків та дитини на майно, яке є предметом спірного договору іпотеки.

Позивач вказувала, що 26.12.2006 року подарувала особисто онукові, ОСОБА_2 , грошові кошти у сумі 50 000,00 грн. з метою їх використання у завершенні будівництва нерухомості, що у подальшому була передана в іпотеку.

На підтвердження факту дарування судом у справі за клопотанням позивача було допитано в якості свідків гр. ОСОБА_8 , гр. ОСОБА_5 (а.с. 141-145 том. 1). Також позивачем долучено до матеріалів справи наступні письмові докази: розписку ОСОБА_3 (відповідача-1) від 26.12.2006 року про отримання грошових коштів (а.с. 187 том 4).

На підтвердження доказів цільового використання подарованих онуку коштів, а саме на завершення будівництва нежитлового будинку (що не були предметом розгляду у іншій справі) позивачем долучено до матеріалів справи Додаткову угоду до договору про пайову участь в нежитловому будинку та житловому будівництві від 05.01.2007 року (а.с. 275-277 том. 5); квитанцію до прибуткового касового ордеру (а.с. 188 том. 4).

Судом встановлено, що обставини наявності у дитини права спільної сумісної власності на нерухоме майно (нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 ) було предметом розгляду у справі № 554/6934/19 за позовом ОСОБА_6 в інтересах онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання права спільної сумісної власності.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21.10.2019 року у вказаній справі, що набрало законної сили 15.01.2020 року та не було скасоване за результатом його оскарження у суді вищої інстанції, встановлено відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження розміру витрат членів сім`ї, як спільних коштів батьків і дитини, щодо створення об`єкта спільної сумісної власності - АДРЕСА_1 , а також долі у власності дитини у вказаному нерухомому майні за рахунок подарованих бабусею ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000,00 грн.

Крім того, судом встановлено, що під час розгляду у 2009 році судової справи №2-3110/09 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виділ часток майна подружжя у нерухомому майні за адресою АДРЕСА_1 та визнання права власності на них, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13.04.2009 року, що набрало законної сили, та відповідно до додаткових рішень від 15.09.2009 р. та 01.02.2010 р., спірне майно було поділено між подружжям у визначених судом частках, та жодних обставин про майнову участь дитини, сина ОСОБА_2 , у будівництві спірного об`єкту нерухомості не було повідомлено та встановлено судом під час розгляду справи (а.с. 59-61 том 4). Зокрема, згідно з додатковим рішенням суду від 01.02.2010 року у даній справі за ОСОБА_5 визнано право власності на 3/5 частини у громадській будівлі за адресою АДРЕСА_1 , та за ОСОБА_3 - 2/5 частини.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Положення ч. 5 ст. 82 ЦПК України надають право особі, яка не брала участі у справі спростувати у загальному порядку обставини, що встановлені рішенням суду.

Таким чином, суд зобов`язаний надати оцінку доказам, які не були предметом дослідження у вищевказаній цивільній справі.

На думку суду, з урахуванням повідомлених позивачем обставин, єдиним належним доказом укладення договору дарування грошових коштів на суму 50 000,00 грн. є письмовій договір, підписаний сторонами, нотаріально посвідчений, оскільки, відповідно до вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України), а нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Покази допитаних у судовому засіданні 04.07.2018 року (а.с. 145) свідків, а також розписка ОСОБА_3 про отримання грошових коштів не є належним доказом укладення договору дарування на користь неповнолітнього онука; відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, може підтверджувати факт укладення договору позики та факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Наведені докази, а також Додаткова угода від 05.01.2007 року про пайову участь онука у будівництві, що укладена до Договору про пайову участь в нежитловому та житловому будівництві об`єкта нерухомості за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 32-34 том. 5), не підтверджують виникнення права приватної власності неповнолітнього ОСОБА_2 на вказані грошові кошти у сумі 50 000,00 грн. на підставі договору дарування, навіть якщо у тексті вказаної Додаткової угоди (пункт 1.2) зазначено про наступне.

Відсутність доказів вважати, що вказані грошові кошти у сумі 50 000,00 грн. є особистою власністю неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 , виключає майнову участь останнього за рахунок цих коштів у завершенні будівництва нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачем не надано жодного документального підтвердження витрат членів сім`ї, як спільних коштів батьків і дитини, щодо створення об`єкта спільної сумісної власності, а також доказів долі власності дитини у майні, що було передано у подальшому в іпотеку за спірним договором.

З урахуванням встановленого, доводи сторін щодо цільового використання вказаних грошових коштів (на завершення будівництва) не впливають на висновки суду щодо відсутності у неповнолітнього ОСОБА_2 права спільної сумісної власності разом із батькам на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 .

Поняття право власності, є відмінним від поняття майнового права, визначення якого надано у Законі України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а саме майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності, а також інші специфічні права та права вимоги.

Позивач вказувала про порушення спірним договором майнового права її онука на житло (проживання у переобладнаному під житло третьому поверсі громадського будинку за адресою АДРЕСА_1 , що був переданий в іпотеку за спірним договором).

Частиною 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недотримання вимог ч. 6 ст. 203 ЦК України при укладенні правочинів, є підставою визнання такого договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Разом із тим, основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, є Закон України «Про охорону дитинства», частиною 3 статті 17 якого передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» на який посилалась позивач, згідно з преамболою визначає загальні засади соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей. Частиною 1 вказаного Закону передбачено, що бездомна особа - це особа, яка перебуває у соціальному становищі бездомності; до бездомних осіб належать безпритульні особи (це повнолітня особа, яка проживає на вулиці, в парках, підвалах, під`їздах будинків, на горищах, об`єктах незавершеного будівництва, в інших місцях, непризначених та непридатних для проживання, у тому числі жилих приміщеннях, що перебувають в аварійному стані) та особи, які мають притулок (особа, яка отримує послугу тимчасового притулку в закладах для бездомних осіб та інших соціальних закладах і установах, що надають такий притулок). З урахуванням особи, в інтересах якої позивач звернулась до суду - неповнолітнього ОСОБА_2 , останній не підпадає під категорію осіб, на яких поширюється вказаний Закон.

Слід зазначити, що дбати про майнові інтереси дитини є обов`язком батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд, при розгляді чисельних справ (638/7125/16-ц, 296/8451/17 та інші), не відійшов від правових висновків Верховного суду України (у справах № 6-384цс15, № 6-2940цс15, № 6-930цс16) зазначив, що вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону, проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним; при цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Верховним судом зазначено, що при розгляді справ даної категорії судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з`ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Під час розгляду справи встановлено, що предметом спірного договору іпотеки є нежитлова будівля (приватний клуб) за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 26.03.2007 року, прийнятим в експлуатацію об`єктом є приватний клуб після реконструкції за надбудовою власної будівлі по АДРЕСА_1 (а.с. 203 том 1).

Як зазначено позивачем, що підтверджували допитані у судовому засіданні свідки, після введення в експлуатацію, 26.03.2007 року, її онук разом із батьками переїхали проживати у надбудову (перебудовані під житлові приміщення третього поверху вказаного громадського будинку).

З матеріалів справи встановлено, що документально, у передбаченому законом порядку, громадський будинок за адресою АДРЕСА_1 , не був переведений до приватного житлового фонду.

Однак фактично частину нежитлового громадського будинку було використано для проживання.

Спірний договір іпотеки був укладений 21.12.2007 року, та, як пояснювала позивач, лише у 2016 році родина була позбавлена можливості проживати у будинку.

Неповнолітній ОСОБА_3 та його батьки, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

На момент укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_3 (Іпотекодавець) був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 207 том. 1).

Як вказувала позивач, з моменту народження онук разом із матір`ю ОСОБА_5 проживав із нею за адресою АДРЕСА_2 .

В силу вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (неповнолітній ОСОБА_2 на момент укладення спірної угоди не досяг 10 років), є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Тобто, батьки дитини на момент укладення спірної угоди мали відмінне від предмету іпотеки зареєстроване місце проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Чинним Житловим кодексом України у статті 4 надано поняття житлового фонду (жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР). Житловий фонд включає, серед іншого, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» визначає житлове приміщення як опалюване приміщення, розташоване у надземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізуючого випромінювання. А нежитлове - як приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду.

Крім того, у пункті 30 постанови Пленуму ВСУ від 25.12.92 р. № 12 «Про судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності» закріплено, що житло - це приміщення, яке призначене для постійного чи тимчасового проживання людей (приватний будинок, квартира, кімната в готелі, дача, садовий будинок тощо), а також ті його складові частини, які використовуються для відпочинку, зберігання майна або задоволення інших потреб людини (балкони, веранди, комори тощо).

У контексті статті 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини концепція «житла» не обмежується резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства, та гарантії передбаченого статтею 8 Конвенції права на повагу до житла поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи.

Згідно правових висновків Верховного суду, наведених вище, право особи користування житловим приміщенням повинно ґрунтуватися на документальній підставі.

Як встановлено судом вище, у за місцем фактичного проживання неповнолітній ОСОБА_2 та його батьки не були зареєстровані у передбаченому законом порядку.

Тобто, документальні підстави права користування дитиною нерухомим майном, що є предметом спірного договору іпотеки, відсутні.

За законом (ч. 4 ст. 29 ЦК України) у неповнолітнього ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваного договору було наявне інше місце проживання (за місцем реєстрації одного з батьків, відмінним від предмету іпотеки).

Щодо добросовісності поведінки Іпотекодавця суд виходить з наступного.

Фактично у частині приміщень нежитлового будинку, облаштованих під житлові, переданого в іпотеку, проживала неповнолітня дитина Іпотекодавця, однак яка не була зареєстрована за вказаною адресою, мала на момент укладення договору інше місце проживання (за місцем реєстрації одного з батьків, відмінним від предмету іпотеки) та яка не мала частки у власності на предмет іпотеки, як було встановлено судом під час розгляду справи.

У пункті 1.6 спірного договору іпотеки Іпотекодавцем було повідомлено Банк про відсутність на день укладення договору інших осіб, які мають права та вимоги на предмет іпотеки, а також рівні і Іпотедавцем права на розпорядження предметом іпотеки.

За відсутності доказів протилежного, суд дійшов висновку, що права та інтереси дитини на майно за адресою АДРЕСА_1 не були порушені під час укладення спірного договору іпотеки, предметом якого воно є.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Враховуючи взаємовиключність позовних вимог, при укладенні спірного договору іпотеки Іпотекодавцем ОСОБА_3 (відповідач-1) не було порушено обов`язку, передбаченого ч. 6 Закону України «Про іпотеку». Разом із тим, вимоги позивача про визнання незаконними дій Банку при укладенні спірного договору іпотеки також є безпідставними, оскільки саме на Іпотекодавця покладено обов`язок, передбачений ч. 6 Закону України «Про іпотеку», а вимоги верифікації та ідентифікації стосуються клієнтів Банку, а не осіб, які спільно із ним, вразі укладення договору іпотеки, мають рівні права на предмет іпотеки.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності.

Стороною відповідача, ТОВ «ФК «Поліс», заявлено про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

З огляду на предмет оскарження застосуванню підлягає загальна позовна давність, що встановлена ч. 1 ст 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Зміст статті 261 ЦК України, якою регулюється початок перебігу позовної давності, вказує на те, що правильність обчислення цього строку пов`язується як із суб`єктивним критерієм, тобто коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право або інтерес, так і з об`єктивним - можливістю особи знати про ці обставини.

Презумпція обізнаності особи про порушення її прав може бути спростована іншою стороною у справі, що кореспондується зі змістом статті 83 ЦПК України щодо обов`язку сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач вказувала, що порушення права та інтересу свого неповнолітнього онука укладенням спірного договору іпотеки їй стало відомо з 2016 року, коли він був позбавлений можливості проживати за адресою за адресою АДРЕСА_1 разом із батьками. Представником відповідача, ТОВ «ФК «Поліс», не спростовано належними доказами вказаної обставини.

Не доведено особисту обізнаність ОСОБА_1 щодо спірного договору іпотеки при розгляді судом справи 554/1286/15, провадження у якій було відкрито 14.04.2015 року, оскільки не надано доказів що ОСОБА_1 була учасником вказаної справи.

Однак, слід зазначити, що згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

З урахуванням встановлення судом відсутності порушеного права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Судові витрати, понесені стороною позивача, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позову, стягненню не підлягають

Стороною відповідача не заявлено про розподіл судових витрат, понесених при розгляді справи.

Керуючись ст. ст. 1-5, 10, 76-83, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітнього онука ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», треті особи - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Огир Людмила Андріївна, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, про визнання дій незаконними та визнання правочину недійсним - відмовити у повному обсязі.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено та проголошено 15.10.2020 року.

Суддя М.О. Материнко