ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 643/1924/20-ц

провадження № 22ц/818/3983/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Держава Україна в особі Міністерства фінансів України

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року в складі судді Короткого І.П.

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Держави Україна в особі Міністерства фінансів України про відшкодування майнової та моральної шкоди, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 05 лютого 2017 року близько 17:00 він перебував у приміщенні кафе «Salute» за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_2 завдав йому удар у праву скроню, від якого він втратив свідомість, чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження.

Вказав, що щодо ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження, та ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року застосовано до відповідача примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричний заклад із звичайним наглядом.

Зазначив, що діями відповідача йому заподіяно майнову шкоду у вигляді витрат на лікування, товари санітарного призначення та обслуговування в лікарні і вдома у розмірі 5160,57 грн.

Крім того, він є фізичною особою-підприємцем, та більш ніж два місяці не працював, а тому втратив дохід у розмірі 23 100,00 грн, виходячи з середнього розміру його доходів.

Вказав, що йому завдано моральної шкоди, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав внаслідок скоєного відповідачем злочину, психологічній травмі, душевних стражданнях через приниження його честі та гідності, погіршення розумових здібностей, неможливість працювати, порушення звичного ритму життя та обмеження у спілкуванні з родичами та знайомими.

Просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь 5160,57 грн у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, 100 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 23 100,00 грн - доходи, які він міг би реально отримати за два місяці, коли він не працював внаслідок скоєного щодо нього кримінального правопорушення (упущена вигода); судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав оцінку його доводам та доказам та не застосував до спірних правовідносин спеціальні норми щодо відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок злочину.

10 серпня 2020 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою від Міністерства фінансів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Міністерство фінансів України заперечує проти доводів та вимог апеляційної скарги та вважає рішення суду законним та обгрунтованим. При цьому посилається на те, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що обов`язок відшкодування завданої позивачу шкоди не може бути покладений судом на державу, оскільки особа, яка скоїла злочин, встановлена, та на самого ОСОБА_2 , оскільки він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у зв`язку з психічним розладом - параноїдною шизофренією.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 лютого 2017 року близько 17:30 ОСОБА_2 , знаходячись у приміщенні кафе «Salute» за адресою: м. Харків, проспект Героїв Сталінграду, № 15, перебуваючи у стані хронічного психічного захворювання у формі параноїдної шизофренії, не усвідомлюючи свої дії та не керуючи ними, підійшов до раніше незнайомого ОСОБА_1 та наніс йому один удар кулаком правої руки в область правої частини обличчя, від якого останній впав на підлогу та вдарився потилицею. Вказаними протиправними діями ОСОБА_2 завдав ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забитих ран на голові, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 днів.

Зазначені обставини встановлені під час розгляду кримінального провадження № 0000359 від 10 лютого 2017 року за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_2 .

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року застосовано відносно ОСОБА_2 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричний заклад із звичайним наглядом (а. с. 8-10). Ухвала є чинною.

Як вбачається з вказаної ухвали, при розгляді кримінального провадження судом встановлено, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 1486-Ая/17 від 22 березня 2017 року у ОСОБА_1 мали місце наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, забиті рани на голові, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше 3 тижнів.

Також у кримінальному провадженні проведено судово - психіатричну експертизу, згідно висновку якої від 24 травня 2017 року № 381 ОСОБА_2 страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдної. Відповідно до свого психічного стану не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_2 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_2 відповідно до свого психічного стану потребує застосування примусових заходів медичного характеру госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені проф. О.І. Мєщанінова» № 3287 від 20 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 перебував у стаціонарі з 05 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року з діагнозом: закрита ЧМТ, струс головного мозку, забійні рани м`яких тканин потиличної ділянки та обличчя праворуч, забій м`яких тканин обличчя. Хворому проводився курс відновлювальної судинної терапії. Він виписаний додому у задовільному стані, рекомендовано нагляд у невропатолога поліклініки (а. с. 26).

Також ОСОБА_1 надано до матеріалів справи копії квитанцій на придбання медикаментів: від 05 лютого 2017 року на суму 459,99 грн, від 06 лютого 2017 року на суму 86,15 грн, від 06 лютого 2017 року на суму 25,35 грн, від 06 лютого 2017 року на суму 172,30 грн, від 06 лютого 2017 року на суму 114,39 грн, без дати на суму 208,63 грн, без дати на суму 165,80 грн, від 07 лютого 2017 року на суму 387,93 грн, від 07 лютого 2017 року на суму 116,31 грн, від 08 лютого 2017 року на суму 221,54 грн, від 08 лютого 2017 року на суму 10,34 грн, від 08 лютого 2017 року на суму 20,20 грн, від 09 лютого 2017 року на суму 201,34 грн, від 09 лютого 2017 року на суму 338,70 грн, без дати на суму 8,00 грн, від 09 лютого 2917 року на суму 94,25 грн, від 09 лютого 2017 року на суму 153,90 грн, без дати на суму 65,53 грн, від 09 лютого 2017 року на суму 48,00 грн, від 10 лютого 2017 року на суму 4,75 грн, від 10 лютого 2017 року на суму 199,44 грн, від 11 лютого 2017 року на суму 7,55 грн, від 11 лютого 2017 року на суму 108,01 грн, від 11 лютого 2017 року на суму 302,00 грн, від 11 лютого 2017 року на суму 2,00 грн, від 11 лютого 2017 року на суму 1,75 грн; квитанція № 817971 від 10 лютого 2017 року Благодійного фонду «Меценат» на суму 100,00 грн, від 13 лютого 2017 року на суму 20,20 грн, від 13 лютого 2017 року на суму 17,30 грн, без дати на суму 56,66 грн, від 13 лютого 2017 року на суму 24,79 грн, без дати на суму 25,80 грн, від 13 лютого 2017 року на суму 50,50 грн, від 13 лютого 2017 року на суму 111,31 грн, від 14 лютого 2017 року на суму 104,40 грн, від 14 лютого 2017 року на суму 23,00 грн, від 14 лютого 2017 року на суму 8,00 грн, від 15 лютого 2017 року на суму 25,20 грн, від 15 лютого 2017 року на суму 7,55 грн, від 15 лютого 2017 року на суму 79,30 грн, від 16 лютого 2017 року на суму 32,65 грн, без дати на суму 79,30 грн, від 17 лютого 2017 року на суму 39,60 грн, від 18 лютого 2017 року на суму 79,30 грн, від 18 лютого 2017 року на суму 150,66 грн, від 20 лютого 2017 року на суму 60,33 грн, від 20 лютого 2017 року на суму 28,33 грн, від 20 лютого 2017 року на суму 31,60 грн; товарний чек від 06 лютого 2017 року на суму 75,65 грн, товарний чек від 07 лютого 2017 року на суму 91,80 грн, а всього на суму 4847,38 грн (а. с. 27-36).

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 30 січня 1998 року (а. с. 11).

Як вбачається з податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 06 лютого 2017 року загальна сума його доходу за квітень-грудень 2016 року склала 92 400,00 грн (а. с. 12-13).

Пунктом третім частини другої статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальною юридичною підставою всіх видів юридичної відповідальності вважається порушення норми права. Фактичною підставою цивільно-правової відповідальності є правопорушення як юридичний факт.

Цивільне правопорушення - це протиправна дія або бездіяльність особи, що порушує норми актів цивільного законодавства або умови договору, і з якою договір або закон пов`язують виникнення цивільно-правової відповідальності.

Поведінка особи визнається протиправною, якщо вона не відповідає вимогам права, вираженим в актах цивільного законодавства або договорі. Недоговірна відповідальність виникає лише у разі завдання шкоди неправомірними діями правопорушника (частина 1 статті 1166 ЦК). У разі ж завдання шкоди правомірними діями, цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, протиправний характер діяння є універсальною типовою умовою цивільно-правової відповідальності. Якщо порушуються цивільні відносини, які виникають на підставі будь-яких юридичних фактів, крім договору (відповідно при недоговірній відповідальності), протиправним визнається діяння особи, що порушує заборони, а також прямі приписи певної поведінки учасників правовідносин, встановлені в нормах права.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Ця норма збігається із правилом частини третьої статті 22 ЦК України, яка також передбачає, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

З аналізу вищенаведених цивільно-правових норм можна зробити висновок, що особа, якій заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка завдала такої шкоди, відшкодування витрат, у тому числі й на лікування, в межах витрат, які вона понесла (реальні збитки).

При цьому, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані.

При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті для їх одержання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

За змістом статті 1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців.

Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних податкового органу.

Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, обчислюється, виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

Розмір доходу, втраченого фізичною особою, яка самостійно забезпечує себе роботою (адвокатом, особою, зайнятою творчою діяльністю, та іншими), визначається у порядку, встановленому частинами першою - третьою цієї статті.

Крім того, частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_2 , його неправомірними діями ОСОБА_1 спричинено легкі тілесні ушкодження, внаслідок чого завдано йому матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року застосовано відносно ОСОБА_2 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричний заклад із звичайним наглядом.

Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Разом з тим, згідно висновку судово - психіатричної експертизи в межах кримінального провадження щодо ОСОБА_2 встановлено, що він страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдної та відповідно до свого психічного стану не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_2 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідно до статті 1186 ЦК України шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. З урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі.

Якщо фізична особа, яка завдала шкоди, сама довела себе до стану, в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в результаті вживання нею спиртних напоїв, наркотичних засобів, токсичних речовин тощо, шкода, завдана нею, відшкодовується на загальних підставах.

Якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Правила цієї норми передбачають вимоги, яким повинні відповідати такі особи на момент завдання шкоди: а) бути повнолітніми; б) проживати разом з цією особою; в) знати про її психічний розлад або недоумство.

Зазначене тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 717/304/16-ц, провадження № 61-24272св18.

Така норма введена як в інтересах потерпілих, так і з метою посилення нагляду за психічно хворими або недоумкуватими особами, оскільки часто у відношенні осіб, які страждають різноманітними психічними захворюваннями і в силу цього не можуть оцінити небезпеку своїх дій або керувати ними, не ставиться питання про визнання їх недієздатними, а отже відсутні особи (опікуни), на яких може бути покладена відповідальність.

У разі, якщо особа страждає на психічні розлади, але не визнана в судовому порядку недієздатною, суб`єктом відповідальності будуть особи, які зобов`язані були клопотати в суді про визнання її недієздатною і фактично виконували обов`язки опікуна.

Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що стан неосудності виключає винність завдавача шкоди, тому шкода, завдана особою в такому стані, юридично кваліфікується як така, що виникла внаслідок випадку, а отже за загальним правилом статті 1186 ЦК не відшкодовується.

Таким чином, враховуючи, що під час вчинення правопорушення та завдання шкоди позивачу ОСОБА_2 перебував у стані хронічного психічного захворювання, внаслідок чого не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що він не може бути суб`єктом цивільно-правової відповідальності.

Доказів щодо матеріального становища ОСОБА_2 або клопотань про їх витребування матеріали справи не містять, що виключає можливість покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди.

Вимог до інших осіб, зокрема, дружини, батьків, повнолітніх дітей, які б проживали разом з відповідачем, знали про його психічний розлад, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді, позивачем у цій справі не заявлено.

Покладення відповідальності за шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, на державу у даному разі також не відповідатиме вимогам закону, зокрема, статті 1207 ЦК України, оскільки особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, встановлено, та відомості щодо її неплатоспроможності відсутні. Тому держава також не є належним відповідачем у цій справі.

Виходячи з аналізу вищевикладених норм права та встановлених судом обставин справи судова колегія вважає висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 законним та обґрунтованим.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин спеціальні норми щодо відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок злочину, зазначені ним у позовній заяві, судова колегія відхиляє, оскільки як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи відповідач завдав позивачу шкоди, перебуваючи у стані хронічного психічного захворювання, внаслідок чого не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, що виключає можливість покладення на нього обов`язку з відшкодування такої шкоди, незважаючи на те, що вона завдана ушкодженням здоров`я.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що у судовому засіданні не встановлено, чи є ОСОБА_2 платоспроможним, для того, щоб визначити склад відповідачів, є безпідставними, оскільки доказів щодо платоспроможності відповідача або клопотань про витребування таких доказів позивачем не надано, тоді як надання доказів в обґрунтування своїх вимог є його процесуальним обов`язком.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд розглянув справу без повідомлення учасників справи, хоча він подавав відповідне клопотання про розгляд справи у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, не можуть бути взяті до уваги, оскільки, виходячи з обставин справи підстав для її розгляду з повідомленням сторін у відкритому судовому засіданні не вбачається. Згідно вимог частини 4 статті 274 ЦПК України дана справа не є такою, що не може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Твердження ОСОБА_1 , що ухвалу про відмову у задоволенні його клопотання про розгляд справи у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін постановлено в один день з рішенням суду, тому він не мав можливості відреагувати на неї з метою участі у судовому засіданні, висновків суду не спростовують, оскільки судове засідання у справі не призначалось, а зазначена ухвала оскарженню не підлягає.

Доводи ОСОБА_1 , що ним подані докази на підтвердження завданої шкоди, однак ухвали суду з цього приводу не постановлено та в рішенні суду про це не зазначено, спростовуються матеріалами справи, оскільки подані ним докази, якими є фотографії, долучені до матеріалів справи, та про їх наявність вказано у рішенні суду. Однак, зазначені фотографії висновків суду щодо відмови у задоволенні позову не спростовують.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, та його позов і апеляційну скаргу залишено без задоволення, судовий збір відноситься за рахунок держави та підстав для його перерозподілу судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.