Провадження №22-ц/812/459/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №473/4425/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Ротар Марини Миколаївни у приміщенні цього суду 20 січня 2020 року, повний текст якої складений в той же день, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Наталя Миколаївна, про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М., про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується.

Позов мотивовано тим, що 01 червня 2018 р. колишня дружина позивача ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса Вознесенського нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Н.М., остання перевірила факт належності спільного майна колишнього подружжя, оскільки відповідачка мала намір скласти договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 . За фактом встановлено, що вказаний будинок на ім`я ОСОБА_2 зареєстрований у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та був набутий в інтересах сім`ї, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, складаючи договір дарування, нотаріус не взяла до уваги те, що власники спільного майна вже припинили шлюбні відносини. Цей же факт було приховано і не зазначено нотаріусом на документах про відчуження. Також нотаріусом не внесено відомостей про зміни стану колишнього подружжя до Реєстру прав власності нерухомого майна України про те, що обом власникам спільного майна належать частки вказаного будинку та господарських споруд разом із земельною ділянкою розміром по Ѕ частині кожному. При цьому нотаріусом не встановлена наявність хоча б одного з таких документів: складеного договору про виділення частки майна в натурі, договору про поділ майна або свідоцтв про право власності на частки в спільному майні, оскільки саме у випадку складання документу про відчуження спільного майна встановлення цих фактів необхідне для захисту прав кожного із колишнього подружжя. Разом з тим, згідно з вимогами ст. 60, 62 Сімейного Кодексу України кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на те, що нотаріусом здійснено відчуження вищевказаного будинку без правовстановлюючого документа на частки у спільному майні, внаслідок чого порушено право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні подружжя, а тому, доповнивши в подальшому позовні вимоги, остаточно просив суд: встановити обставини, на які посилається позивач, що є доказом порушення його права власності у спільному сумісному майні, встановити недійсність правочинів та їх незаконність заяви про згоду на дарування та договір дарування від 01 червня 2018 р. житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М.; захистити порушене право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні шляхом визнання та поновлення цього права, тому що воно безпідставно та незаконно не підтверджувалось документально, оскільки була відсутня згода титульного власника ОСОБА_5 на укладання договору про визначення часток, їх виділу та поділу спільного майна; резолютивну частину судового рішення викласти наступним чином: «Визначити, що частки кожного із власників у праві спільної сумісної власності майна: будинку із садибою разом з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , іншого майна та речей, придбаних за час спільного проживання, є рівними - 50% на 50%».

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано клопотання про звільнення від судового збору.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2019 р. позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, надано позивачу строк у десять днів для усунення недоліків.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2019 р. позовна заява ОСОБА_1 повернута позивачу як неподана.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2019 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М., про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується повернути до того ж суду для продовження розгляду.

Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 січня 2020 р. відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 , надано позивачу строк у десять днів для усунення недоліків.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2020 р. позовну заяву ОСОБА_1 повернуто як неподану позивачеві.

Ухвала суду від 20 січня 2020 року мотивована тим, що позивачем не було виконано вимоги ухвали суду від 02 січня 2020 року щодо усунення недоліків позовної заяви, а тому є передбачені частиною 3 статті 185 ЦПК України підстави для повернення позовної заяви позивачеві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду від 20 січня 2020 року скасувати та повернути справу для нового розгляду з наданням можливості досудового врегулювання спору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд незаконно після скасування апеляційним судом ухвали суду від 01 листопада 2019 року виніс дві ухвали від 02 січня 2020 року, відмовивши у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та залишивши позовну заяву без руху, а в подальшому - повернув позовну заяву позивачу, залишивши поза увагою додаткові документи щодо матеріального стану позивача.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

У статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М., про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується.

Посилаючись на те, що нотаріусом здійснено відчуження вищевказаного будинку без правовстановлюючого документа на частки у спільному майні, внаслідок чого порушено право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні подружжя, а тому просив суд: встановити, що в момент складання договору дарування від 01 червня 2018 р. житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М., були порушені права власності ОСОБА_1 на частку вказаного будинку разом із земельною ділянкою як майна, що є спільною власністю подружжя; захистити порушене право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні шляхом визнання та поновлення цього права, тому що воно безпідставно та незаконно не підтверджувалось документально, оскільки була відсутня згода титульного власника ОСОБА_5 на укладання договору про визначення часток та поділу спільного майна; резолютивну частину судового рішення викласти наступним чином: «Визначити, що частки кожного із власників у праві спільної сумісної власності майна: будинку із садибою разом з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , іншого майна та речей, придбаних за час спільного проживання, є рівними - 50% на 50%».

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2019 р. позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, надано позивачу строк у десять днів для усунення недоліків.

З метою виконання вимог ухвали суду від 18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було 31 жовтня 2019 року подано документи на підтвердження майнового стану, отриманих доходів та сімейного стану, а також заяву, в якій позивач уточнив та доповнив позовні вимоги (а.с. 11-19).

Посилаючись на те, що нотаріусом здійснено відчуження вищевказаного будинку без правовстановлюючого документа на частки у спільному майні, внаслідок чого порушено право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні подружжя, ОСОБА_1 остаточно просив суд: встановити обставини, на які посилається позивач, що є доказом порушення його права власності у спільному сумісному майні, встановити недійсність правочинів та їх незаконність заяви про згоду на дарування та договір дарування від 01 червня 2018 р. житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М.; захистити порушене право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні шляхом визнання та поновлення цього права, тому що воно безпідставно та незаконно не підтверджувалось документально, оскільки була відсутня згода титульного власника ОСОБА_5 на укладання договору про визначення часток, їх виділу та поділу спільного майна; резолютивну частину судового рішення викласти наступним чином: «Визначити, що частки кожного із власників у праві спільної сумісної власності майна: будинку із садибою разом з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , іншого майна та речей, придбаних за час спільного проживання, є рівними - 50% на 50%».

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2019 р. позовна заява ОСОБА_1 повернута позивачу як неподана.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2019 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М., про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується повернути до того ж суду для продовження розгляду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд включає, насамперед, принцип доступу до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В силу ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Частинами 1, 3, 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Вирішуючи питання відповідності оскаржуваної ухвали вимогам закону, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із положеннями абзацу 2 частини 6 статті 185 ЦПК України у разі скасування ухвали про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду суд не має права повторно повертати позовну заяву.

Тому, суд безпідставно, всупереч наведеним положенням закону повторно, після скасування Миколаївським апеляційним судом ухвали від 01 листопада 2019 року, повернув позовну заяву ОСОБА_1 як щодо первісно заявлених позовних вимог, так і щодо нових позовних вимог, викладених у заяві від 31 жовтня 2019 року (а.с. 11-15).

Також колегія суддів звертає увагу на наступне.

Залишаючи ухвалою від 02 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 без руху, суд вважав її такою, що не відповідає приписам статей 175 та 177 ЦПК України.

В силу частини 2 статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

В порушення наведеної норми закону суд в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 02 січня 2020 року обмежився цитуванням норм процесуального закону, але чітко не сформулював виявлені у позовній заяві недоліки та не зазначив точну суму судового збору, яку необхідно сплатити позивачеві, виходячи зі змісту заявлених останнім позовних вимог.

Крім того, відмовляючи ухвалою від 02 січня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, суд будь-яких аргументів щодо відхилення доказів щодо майнового стану, які надавав позивач як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду, не надав.

За такого висновок суду про наявність підстав для повернення позовної заяві позивачеві як неподаної не відповідає вимогам процесуального закону, оскаржувана ухвала є помилковою та відповідно до вимог пункту 4 статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа поверненню до суду для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2020 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Наталі Миколаївни, про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується повернути до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

__________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 27 лютого 2020 року