Справа № 404/2397/16-ц
Номер провадження 2/404/122/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року Кіровський районний суд міста Кіровограда

в складі: головуючого судді Павелко І.Л.

за участі секретаря Пилипенко Є.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про іпотечний кредит ,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» правонаступником якого стало Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором про іпотечний кредит № МRTG-66 від 27.06.2008 року в сумі 644 293,8 гривень та судових витрат, пов`язаних із розглядом справи , судового збору у розмірі 9 664,40 грн.

Ухвалою суду від 22.04.2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відкрито позовне провадження.

15.08.2016 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про іпотечний кредит .

Ухвалою суду від 16.08.2016 року примйнято позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про іпотечний кредит та вирішено розглядати позов в одному провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18. 04 2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче засідання.

28.05.2019 року ухвалою суду закрито підготовче засдання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги по первісному позові просить задовольнити та стягнути заборгованість з відповідача за договором про іпотечний кредит № МRTG-66 від 27.06.2008 року в сумі 644 293,8 гривень станом на 24.03.2016 року,що становить: заборгованість за кредитом 20 207,20 доларів США, що еквівалентно 52 5691, 62 грн., заборгованість за відсотками 3352, 81 доларів США, що еквівалентно 87 223, 52 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 246, 85 доларів США, що еквівалентно 6421, 77 грн., та розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 959,33 доларів США, що еквівалентно 24956,96 гривень та відмовити в задоволенні зустрічного позову з посиланням, що зустрічним позовом пропущений визначений законодавством трирічний термін звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу проте, що її волевиявлення не було вільним, що вона не розуміла значення своїх дій та не керувала ними, також відсутні докази введення її в оману, підписання умов договору. Також не доведено, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не надано доказів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст.. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсними з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору на момент укладення були погоджені сторонами. Окрім того представник позивача просить застосувати строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду більш ніж через три роки після укладання договору.

В судовому засіданні відповідач та її представник по основному позову просить відмовити в задоволенні основного позову про стягнення заборгованості в сумі 644 293,88 гривень та задовольнити зустрічний позов повністю, оскільки в кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій , не мав відповідної генеральної ліцензії і ця інформація не була надана позивачу; відсутність права на видачу споживчого кредиту іноземною валютою; нечесна підприємницька практика , що вводить споживача в оману; покладення валютних ризиків на споживача ; несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, відсоткової ставки; не було повідомлено споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надані кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням , поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичні оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на щоспоживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладніу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, неналежна особа підписала договір сіц сторони банку, одностороннє підвищення відсоткової ставки.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачку її представника, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № МRTG-66 від 27.06.2008 року в сумі 644 293,8 гривень станом на 24. 03. 2016 року та судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд відмовляє.

Судом встановлено, що позивач Унікредит Банк ТзОВ уклав з ОСОБА_1 договір про іпотечний кредит № МRTG-66 від 27.06.2008 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 21 828 доларів США з порядком повернення кредиту, передбаченим статтею 1 договору кредиту зі сплатою 12 відсотків річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 27. 06. 2028 року або достроково у випадках, передбачених договором кредиту.

28. 07. 2009 року укладено угоду про внесення змін та доповнень №1 до договору про іпотечний кредит № МRTG-66 від 27.06.2008 року, відповідно до якого сума кредиту становить 22 054,86 доларів США зі сплатою 12,3 відсотків річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 28. 06. 2028 року .

Станом на 24. 03. 2016 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № МRTG-66 від 27.06.2008 року заборгованість за кредитом договором - 20 207,20 доларів США, що еквівалентно 525 691, 62 грн., заборгованість за відсотками 3 352, 81 доларів США, що еквівалентно -87 223, 52 грн, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 246, 85 доларів США, що еквівалентно 6 421, 77 грн., та розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 959,33 доларів США, що еквівалентно 24 956,96 гривень, що складає в сумі 64 4293,8 гривень .

При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією і сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лиш шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторон не може запропонувати свої умови договору.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець

зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу (в тому числі із договорів).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про іпотечний кредит, суд дійшов висновку щодо відмови, оскільки відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Позивач за первісним позовом зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу за первісним позовом кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального -платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Згідно п. 2.З. глави 2 Положення за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1- 4 ч.2 та ч. 4 статті 47 зазначеного Закону України видано ТОВ «УніКредит Банк» за № 176-3 від 02.08.2007. У додатку 1, 2 до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта, адже згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» термін «кредитні операції» визначено як операції, зазначені, зокрема, у тому числі і у п. 3 ч. 1 ст. 47 цього Закону, а саме розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банк мав ліцензію від 30.06.2006 року відповідний дозвіл від 02.08.2007.

Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Згідно пункту 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Обраний відповідачем засіб захисту свого права через визнання кредитного договору недійсним з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, - виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним. Оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензії має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті.

Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями: пп. "б" п. 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі резидентам індивідуальних ліцензій Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України з метою оплати валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.01.2003 року № 36: для отримання ліцензії подаєтьсяоригінал або засвідчену копію договору (угоди) про купівлю-продаж цінних паперів"; абзац 6 п.2.1 глави 2 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від14.10.2004 р. № 483: "...заявник має подати Національному банку такі документи: ...оригінали або копії документів, на підставі яких виникли зобов!язання в іноземній валюті (договори, листи, рахунки, клопотання відповідного центрального органу виконавчої влади України або відповідного державного органу іноземної держави тощо).

Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов`язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки чинне законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частина третя вищезазначеної статті чітко передбачає, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Окрім того, згідно ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття правочину до виконання.

Кредитний договір було погоджено Банком, адже кредитні кошти були надані Позичальнику, що ним не заперечується.

Також варто зауважити, що 27.06.2008 сторонами, окрім Кредитного, був укладений і Іпотечний договір. Вказаний договір посвідчений нотаріально, відповідно містить застереження нотаріуса про здійснену перевірку повноважень представника ТОВ «УніКредит Банк».

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» визначено, що банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Дані вимоги ТОВ «УніКредит Банк» дотримані повністю, на підтвердження надання позичальнику необхідної інформації банком збережено копії бланків «Інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість для іпотечних кредитів» від 30.05.2008 року та 27.06.2008 року, підписані позичальником.

Зазначені документи містять повний перелік даних, визначених законодавством про і захист прав споживачів, підписи позичальника містяться на всіх сторінках інформацій, що повністю виключає можливість приховання від неї зазначених і бланках відомостей. Позначки про обрані ОСОБА_1 умов кредитування зроблені особисто.

Таким чином, посилання зустрічної позовної заяви на те, що відповідачу було запропоновано лише один вид кредитування в доларах, що її не було попереджено про валютні ризики, не було надано розрахунку сукупної вартості, на факт існування інформації, яка не була повідомлена та яка б перешкодила укладанню кредитного договору тощо є намаганням свідомого ведення суду в оману.

Позикодавцем перед укладенням кредитного договору повністю дотримані вимоги п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчить особисті підписи відповідача в інформаціях. Крім того, нібито не погоджуючись з умовами кредитного договору, які їй начебто не були відомі, відповідач тривалий час виконувала його умови, не допускаючи прострочення платежів, укладала додаткові договори та згадала про свої начебто порушені права споживача лише у 2016 році ,після подання позивачем позову до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, а до цього часу, протягом восьми років не ставила питання у передбаченому законодавством порядку про визнання кредитного договору недійсним з підстав, викладених у позовній заяві.

За таких обставин власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору, додаткових договорів, являються підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою.

Виходячи з цього, позичальник не заперечує вільного волевиявлення та її вільної згоди щодо всіх умов вказаного кредитного договору та додаткових договорів на момент їх укладення та протягом їх виконання.

Одночасно зазначаю, що ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у випадку недотримання норм цієї статті настають наслідки передбачені ст.ст. 15, 23 цього Закону, які не передбачають такого наслідку, як визнання договору недійсним.

Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним.

Відповідач посилається на введення її в оману під час укладання договору, не надаючи доказів про те, що саме не було до неї доведене, чим сама вводить суд у оману.

Перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 ознайомилася з їх змістом, отримала інформацію про умови кредитування у письмовому вигляді. Сторони в письмовій формі досягли домовленості з усіх умов договору і відповідно підписали їх.

Відповідач не надає доказів того, що така домовленість була досягнута між сторонами внаслідок обману з боку банку.

З питання розірвання кредитного договору ОСОБА_1 до банку не зверталася.

Більше того, 28.07.2009 року між сторонами підписано угоду про внесення змін та доповнень № 1 до договору. Вказана дія свідчить про те, що ОСОБА_1 визнавала наявність кредитних відносин між сторонами та бажала їх продовжити. Також підписання угоди про внесення змін та доповнень свідчить про визнання нею станом на момент укладення цієї угоди факт виконання банком своїх зобов`язань та факт наявної заборгованості саме в тому розмірі, яка фактично була нарахована відповідно до умов договору.

У пункті 1.16 наданої позичальнику двічі інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість для іпотечних кредитів чітко визначено: «У випадку зміни курсу іноземної валюти (дол. США, Євро) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. З підписанням договору про іпотечний кредит позичальник свідчить, що йому зрозуміло та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення його фінансового стану».

Відповідно до п.2.9 договору зазначено аналогічне застереження.

Згідно частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідачем не враховано, що зазначені валютні коливання суттєво вплинули не тільки на його майнові інтереси, як сторони кредитного договору, а і на майнові інтереси банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки банк так само, як і належить здійснити відповідачеві, виконав своє зобов`язання за кредитним договором, тобто надав кредит відповідачеві, в валюті договору - долар США.

При цьому валютні коливання, на які посилається відповідач, явно спричинені не подорожчанням самого долару США, а подешевшанням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання Відповідачем своїх зобов`язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У зв`язку з цим банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник, що виключає наявність умови визначеної п. 4 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з цим виконання своїх зобов`язань за кредитним договором тягне для Відповідача витрати абсолютно рівні сумі збитків для Банку в разі невиконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору фактично не змінилось у зв`язку з зазначеними відповідачем валютними коливаннями, що виключає наявність умови визначеної п. 3 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України.

Окрім того, як зазначено в пункті 16 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з дінаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Цивільним кодексом України встановлено принцип свободи договору (ст.ст.6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому ОСОБА_1 цілком усвідомлювала, що саме у зв`язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів у разі укладення кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Так, розмір процентів за спірним договором склав 12 % річних, а у випадку укладання кредитного договору у гривні розмір відсоткової ставки мав би становити від 23,5 % до 25 % в залежності від величини власного внеску позичальника, про що зазначено у наданих споживачу інформаціях.

Тому ОСОБА_1 не могла не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру її кредитних зобов`язань в гривневому еквіваленті. А тому це виключає наявність умови визначеної п. 1 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України, оскільки при укладенні договору сторони виходили саме з імовірної можливості настання таких змін, на які посилається відповідач в своєму позові, що підтверджується умовами цього ж договору.

Згідно пункту 15 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин.

Такі посилання є безпідставними та необгрунтованими. Умовами кредитного договору фактично передбачено використання диференційованої процентної ставки. Так, пунктом 1.1. договору визначено розмір процентної ставки на рівні 12 % річних.

В той же час пунктом 2.5.3. кредитного договору визначено , що

сторони договору також дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного

(несвоєчасного) виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по погашенню основної суми кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, порушення умов страхування відбувається нарахування підвищеної процентної ставки за користування кредитом у розмірі 17% (а не 18%, як посилається відповідач узустрічнійпозовнійзаяві).

Змінена відсоткова ставка лише один раз шляхом укладення сторонами угоди про внесення змін та доповнень № 1 від 28.07.2009. З розрахунку заборгованості чітко вбачається, що процентна ставка за користування кредитом, нарахована на строкову заборгованість, становить 8% та 12,3% річних, тобто в розмірі, визначеному сторонами в угоді від 28.07.2009 року. За підвищеною відсотковою ставкою обраховано лише відсотки, які нараховані виключно на прострочену заборгованість.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на одностороннє підвищення банком відсоткової ставки є необгрунтованим та безпідставним, оскільки процентна ставка, визначена сторонами, залишилася незмінною.

Що ж стосується посилань на збільшення обсягу відповідальності поручителя, то договір поруки укладений 28.07.2009 року, тобто в день укладення угоди про внесення змін та доповнень № 1 від 28.07.2009 року, якою й було змінено первинну відсоткову ставку, отже, обсяг відповідальності, який взяв на себе поручитель, не змінювався.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливостіознайомитисяперед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Таким чином, враховуючи, що копії інформацій про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість для іпотечних кредитів підтверджують факт надання позикодавцем споживачу вичерпної інформації про умови отримання кредиту типові процентні ставки, валютні знижки тощо даний Кредитний договір не може бути визнаний недійсним саме у зв`язку з недотримання вимог законодавства про захист прав споживачів.

Окрім того, згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визнання недійсним кредитного договору в цілому з підстав недотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині недопущення включення несправедливих умов чинним законодавством не передбачено. При цьому у позовних вимогах питання щодо визнання недійсними окремих положень оспорюваних договорів, які, на думку споживача, є несправедливими, ОСОБА_1 не ставиться.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд вбачає, що жодний із пунктів статті ст. 203 ЦК України ст. 203 ЦК України при укладенні правочину не порушено, а тому кредитний договір (та похідні від нього договори) не може бути визнаний недійсним.

Щодо посилань на вимогу банку надання споживачем кредитодавцю інформації, визначено п.п. 5.2, 5.3, 5.4, 5.6, 5.8, то звертаю увагу, що пунктом 7.6. сторони домовились про надання позичальником своєї згоди на збір, зберігання та використання інформації про Позичальника або членів його сім`ї.

Що стосується нарахуванні штрафний санкцій за невиконання умов договору про іпотечний кредит після надсилання претензії то суд находить за можливе задовольнити ці вимоги.

Відповідно до правової позиції викладеної в п.20 Ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 року кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як насідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть стягнути кредитодацем й після спливу визначоного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Щодо підписання договору, то відповідно до ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган абао особа , які відповідно до установчих документів юридично ї особи чи закону виступає від імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Доказів зі сторони ОСОБА_1 що договір підписано невідповідною особою не надано.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положення ч. 1 ст. 261 ЦКУ визначають, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Таким чином, ОСОБА_1 відповідно до обставин, на які посилається в позові, довідалася про ймовірне порушення свого права 27.06.2008 року, тобто з моменту укладення оспорюваного договору.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину

Положення частини п 'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов`язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

На підставі викладеного, суд зазначає, що останній день, коли позичальник мала право звернутися за захистом порушеного права до суду є 27.06.2011 року, але вона звернулася до суду лише у серпня 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом пропущений визначений законодавством трирічний термін звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Представник банку заявив про застосування строку давності звернення до свуду , але суд відмовляє в задоволенні позову по фактичним обставинам.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також: випливає із загального правила, встановленого статтею 80 ЦПК України, про обов 'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом пропущений визначений законодавством трирічний термін звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, але суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову у зв`язку з тим, що він необгрунтований та безпідставний.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Згідно ст. ст.141 ЦПК України суд стягує на користь позивача по основному позові сплачений судовий збір з відповідача по основному позові в розмірі 9664,40 грн. та по зустрічному позові судові витрати залишити по фактичному їх понесенні.

На підставі ст.ст.511, 525, 526,530, 610,612, 623, ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 134-142, 265,268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити повністю .

Стягнути з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 27.06.2008 року в розмірі 644 293, 88 гривень, яка складається : заборгованість за кредитним договором - 20 207,20 доларів США, що еквівалентно 525 691, 62 грн., заборгованість за відсотками 3 352, 81 доларів США, що еквівалентно -87 223, 52 грн, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 246, 85 доларів США, що еквівалентно 6 421, 77 грн., та розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 959,33 доларів США, що еквівалентно 24 956,96 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» судовий збір в розмірі 9 664грн. 40 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про іпотечний кредит № MRTG 66 від 27.06.2008 року відмовити повністю.

Судові витрати по зустрічному позову залишити по фактично понесеним сторонами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк на оскарження обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кіровський районний суд м. Кіровограда).

Відомості про учасників справи:

позивач: Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» місце знаходження: вул. В.Васильківська буд. 100, м. Київ, 03150, ЄДРПОУ 300346;

відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складений 03.03.2020 року.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда