Справа №463/3208/20
Провадження №2/463/958/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з останнього на її користь 100 000 грн. матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 , у якій фактично проживає з сім`єю з 1976р. Відповідач проживає в квартирі АДРЕСА_2 цього ж будинку, яка знаходиться поверхом вище. Вперше відповідач затопив їхню квартирну у січні 2020р., після чого не відшкодував завданої шкоди, а 25.03.2020р. відповідач здійснив повторне затоплення кімнати їхньої квартири каналізаційними стоками, внаслідок чого були пошкоджені стіни та стеля, антикварна австрійська підлога, шафа, спальний диван, постіль тощо. Виходячи з площі затопленої кімнати та вартості ремонту одного квадратного метра, майнову шкоду, завдану залиттям оцінює до розміру 100 000 грн., яку просить стягнути в примусовому порядку. Крім того, внаслідок протиправної поведінки відповідача їй також спричинена моральна шкода, яка виразилась в негативних емоціях, втратою сну та спокою, переживаннях з приводу пошкодження майна та неможливості користування ним, порушення звичного способу життя, необхідністю докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Моральну шкоду оцінює до суми 50 000 грн. які також просить стягнути з відповідача.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 29.04.2020р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2020р. розгляд справи відкладено на 13.07.2020р. о 16.30 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2020р. розгляд справи відкладено на 09.09.2020р. о 16.00 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами.

Про дату, місце та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву, або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні не подав. Зі згоди позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Докази, доказування і виконання сторонами цього обов`язку!

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку та створити їм рівні умови для доведення переконливості своєї позиції.

В свою чергу, після забезпечення сторонам вказаної можливості обов`язок суду полягає в тому, що ним мають бути надані відповіді на такі аргументи сторін.

В силу вимог п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України та враховуючи ціну позову, дана справа є малозначною, а тому, при відкритті провадження суд визнав недоцільним проведення судового засідання та проводив розгляд даної справи без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Для доведення перед судом своєї позиції сторонам було встановлено строки та черговість подання заяв по суті справи, виключно у яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України сторони повинні наводити свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору.

При цьому, одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.28), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Вказане повідомлення отримано позивачем 14.05.2020р., що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.29).

Внаслідок дії на території України карантину, процесуальні строки, в тому числі строки подання доказів були продовженими і з врахуванням вимог п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020р., ці строки завершились 07.08.2020р.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з ідеї про те, що зацікавлена особа має демонструвати належне виконання всіх процесуальних заходів, які її стосуються з метою запобігання затримок, і отримання доступу до заходів національного законодавства щодо скорочення проваджень (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain (Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії), § 35). Крім того, згідно практики ЄСПЛ сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п. 41 рішення від 03.04.2008р. в справі «Пономарьов проти України»).

Також, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава - учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити перетворення судового процесу у безладний рух. Разом із тим Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Процесуальне законодавство визначає два види спілкування з судом, в процесі чого сторони наводять свої аргументи та докази, на які суд в подальшому повинен надати відповідь. Перший вид, це спілкування шляхом подання заяв по суті справи, а другий - шляхом подання заяв з процесуальних питань.

Види та зміст заяв по суті справи визначено у статті 174 ЦПК України. За змістом цієї норми при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви).

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.

Отже, виключно у заяві по суті справи сторона повинна письмово наводити свої аргументи, яким в подальшому суд має надати правову оцінку. Подання цих заяв є правом учасників, а реалізація цього права відбувається в черговості, яка визначається Кодексом або судом. Крім того, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, саме в заявах по суті справи наводяться обставини, які визнаються учасниками справи.

Інший вид спілкування з судом - заяви з процесуальних питань (параграф 2 глави 1 Розділу ІІІ ЦПК України) має похідний характер і залежить від того, якими є вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, викладені у заявах по суті справи.

Порядок подання доказів регламентовано у статті 83 ЦПК України. За загальним правилам, яке закріплено у частинах першій та другій цієї статті, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач разом з поданням відзиву.

Отже, відповідно до процесуального законодавства одночасно із наведенням своїм аргументів сторона повинна надати докази, якими підтверджуються її вимоги та заперечення.

Разом з тим, дана норма жодним чином не обмежує можливості сторони подати той чи інший доказ на більш пізніх стадіях судового процесу, однак в такому випадку вимагає від цієї сторони дотримання трьох умов. Перша, це повідомити суд про сам доказ, який не може бути подано. Друга, повідомити суд про причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк і третя, надати суду докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 5 ст. 83 ЦПК України).

Отже, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Щодо суті.

Судом встановлено, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Доказів про те, що вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності матеріали справи не містять.

Згідно актів ЛКП «Господар» від 26.03.2020р. № 2 (а.с.6) та від 27.01.2020р. № 1 (а.с.8) у квартирі АДРЕСА_1 мало місце залиття.

Факт цього залиття також підтверджується фотознімками квартири АДРЕСА_1 (а.с.13-17), а також відеозаписом обставин події, який суд оглянув і який долучено до матеріалів справи на електронному носії інформації (а.с.18). Вбачається, що залиття квартири позивача здійснено з квартири, яка розташована поверхом вище.

Згідно статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною першою статі 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає в особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, що власне є підставою цивільно-правової відповідальності.

Частина друга статті 1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна ману юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Водночас, під час розгляду цивільної справи № 757/31418/15-ц (постанові від 13.11.2019р.), у якій предметом позову також було відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої залиттям квартири Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у справах про відшкодування шкоди потерпілі подають докази, що підтверджують факт завдання їм шкоди за участю відповідача, розмір такої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, при цьому обов`язок доведення відсутності своєї вини несе відповідач.

Оцінюючи подані позивачем докази суд вимушений констатувати, що такі за своїм характером підтверджують лише факт заподіяння шкоди, однак жодним чином не підтверджують її розміру, а також того, що саме відповідач - ОСОБА_2 є тим самим завдавачем шкоди - власником квартири, яка розташована поверхом вище і з якої відбулось підтоплення, або ж користувачем цієї квартири. Водночас, згідно отриманої судом інформації (а.с.25), за адресою АДРЕСА_3 відповідач не значиться зареєстрованим.

Більше того, як вбачається з мотивів позову (а.с.3), розмір шкоди має оціночний характер і позивач зобов`язалась уточнити позовні вимоги за наслідками проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Такого уточнення суду подано не було, однак, по-перше, суду так і не було подано клопотання про призначення цієї експертизи у строки до завершення карантину, а по-друге, для суду взагалі незрозуміло, чому така експертиза мала бути судовою, оскільки за змістом ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, не виникає жодних сумнівів про можливість проведення цієї експертизи саме на замовлення позивача, оскільки для визначення розміру шкоди позивачу потрібно було лише надати експерту доступ до своєї квартири.

Відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В межах даної справи суд дослідив питання про можливість збирання доказів з власної ініціативи, однак не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не свідчить про недобросовісне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав.

Відповідно, збирання таких доказів з власної ініціативи поставить відповідача в менш сприятливе становище в порівнянні з позивачем, яка не маючи жодних перешкод у збиранні доказів перекладає такий свій обов`язок на суд.

Зрештою, як уже зазначалось вище, позивач навіть не зверталась до суду з відповідною заявою про призначення експертизи, а її проведення взагалі було можливо і без такого звернення. Крім того, всупереч вимогам ч. 4 ст. 83 ЦПК України у строк до закінчення карантинних обмежень, тобто до 07.08.2020р. суду не повідомлялось про те, що існує той чи інший доказ, який не може бути подано, а також про причини, з яких такий доказ не може бути подано у зазначений строк і про обставини, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відтак, повертаючись до своїх попередніх висновків про забезпечення принципу рівності сторін, не ставлячи під сумнів факт заподіяння шкоди, суд не буде самостійно ставати на сторону позивача і вважати встановленим розмір оціненої нею шкоди та той факт, що її завдавачем є відповідач. Крім того, за відсутності відповідних клопотань суд також не буде збирати ці докази з власної ініціативи, і як наслідок, суд відмовляє в задоволенні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди через недоведеність, покладаючи одночасно на позивача ризик настання наслідків, пов`язаних із ненаданням суду доказів про розмір шкоди і про те, що відповідач є її завдавачем.

Що ж стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд в загальному також не ставить під сумнів виключно негативні емоції та страждання, які були спричинені позивачу фактом залиття, однак як і в попередньому випадку, матеріали справи не містять жодних доказів про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є її завдавачем.

Відповідно, таку вимогу також слід залишити без задоволення.

В такому випадку, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у виді судового збору в розмірі 1500 грн. компенсації не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,279,280-282 ЦПК України, ст.ст. 3, 8, 11, 15, 16, 22, 23, 386, 1166, 1167, 1192 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: Леньо С. І.