печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви з вимогами до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором оренди нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

05 жовтня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову вказано, що 19 вересня 2019 року заявником та ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1 строком дії на один рік та сплатою 35 000, 00 грн на місяць, із сплатою не пізніше п`ятого числа кожного місяця та у випадку затримки зазначених платежів зі сторони орендаря, останній сплачує орендодавцю пеню у розмірі 0,5 % з простроченої суми за кожен день прострочення.

Починаючи з лютого 2020 року ОСОБА_2 , як стверджує заявник, припинив сплачувати орендну плату, а з березня 2020 року відмовився компенсувати витрати на комунальні та інші послуги. При тому, до 30 червня 2020 року ОСОБА_2 продовжував використовувати приміщення у цілях своєї господарської діяльності. На всі фінансові вимоги й претензії як при очній зустрічі, так і в телефонному режимі й через мобільний додаток «Viber» відповідач фактично не реагував й не реагує наразі. 26 червня 2020 року, перебуваючи в орендованому приміщенні, відповідач відмовився його звільняти й сплачувати позивачці наявний борг та сплачені останньою комунальні послуги. Тільки після втручання працівників поліції сторони домовилися про розірвання договору у зв`язку з невиконанням з боку відповідача зобов`язань за договором оренди, скріпивши це відповідним актом, згідно якого відповідач зобов`язався звільнити приміщення й передати позивачці ключі від нього 12:00 год. 30 червня 2020 року. Одночасно в зазначеному, власноручно складеному відповідачем акті, останній визнав наявність заборгованості за орендну плату.

30 червня 2020 року відповідач звільнив орендоване приміщення, щоправда, наявну заборгованість по орендній платі та інших платежах так й не сплатив. Не сплачені вони й зараз, попри те, що заявник неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з проханням виконати свої зобов`язання за договором. На сьогодні, згідно умов укладеного договору, у ОСОБА_2 наявний перед заявником борг у сумі 236 847,45 грн, який він не погашає у добровільному порядку.

Тому заявник просить у своїй заяві вжити заходів забезпечення позову до подання позовної заяви - накласти арешт на автомобіль ОСОБА_2 - «MITSUBISHI PAJERO 3800», 2007 року випуску, середня ринкова вартість якого, згідно інформації з Інтернет-порталу «Авто Ріа», станом на день звернення до суду, випуску складає 13 500 доларів США, що еквівалентно 382 580, 00 грн.

Вказані міркування заявник аргументує тим, що ОСОБА_2 за час користування орендованим приміщенням вів себе не зовсім порядно. Мало того, що він перестав вносити щомісячну оренду, а ще пізніше відмовився навіть компенсувати спожиті ним же комунальні послуги. При тому, не сплачуючи ні орендну плату, ні комунальні послуги, ОСОБА_2 фактично 6 місяців відмовлявся звільняти вказане приміщення. Тільки втручання правоохоронних органів змусила ОСОБА_2 підписати акт приймання-передачі й власноручно вказати в ньому (акті) про наявність заборгованості. З часу звільнення орендованого приміщення орендар більше на зв`язок не виходив й жодних намірів хоч би частково компенсувати наявну заборгованість не вживав. Вказане приводить заявника до висновку про недобросовісність намірів ОСОБА_2 , а враховуючи ціну майбутнього позову є всі підстави побоюватися, що він буде намагатися вчиняти дії, які унеможливлять виконання майбутнього рішення суду, зокрема відчужить належне йому майно.

Згідно з приписами частини другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою ст. 150 ЦПК України передбачено види заходів забезпечення позову, які можуть вживатися як по одному, так й у сукупності, як зазначено частиною другою вказаної статті Кодексу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, відповідно до роз`яснень у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі вжиття таких заходів без наміру власника відчужити майно та заборона його відчуження жодним чином не впливає на правовий статус прав і законних інтересів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такі висновки також сформовані колегією суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (6-846цс16).

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогою майбутнього позову, суд приходить до висновку, що заява не достатньо обґрунтована, підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду не вбачаються, відтак заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 261, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя І. В. Литвинова