Справа № 291/9/20
Ружинський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

( З А О Ч Н Е )

І м е н е м У к р а ї н и

15 жовтня 2020 року

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді : Митюк О.В.,

секретаря Підгорної А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Ружині Житомирської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:Орган опіки та піклування Ружинської районної державної адміністрації у Житомирській області

про позбавлення батьківських прав, та зміну розміру аліментів на утримання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Ружинської районної державної адміністрації у Житомирській області про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та зміну розміру аліментів. Просить суд позбавити відповідача батьківських прав, призначити її опікуном дитини та змінити розмір стягуваних аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бердичів Житомирської області і його матір`ю є ОСОБА_4 . Відомості про батька дитини ОСОБА_3 в актовий запис про народження внесені зі слів матері. Зазначене стверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , копією актового запису про народження та свідоцтвом про шлюб його матері.

В 2015 році в зв`язку із засудженням відповідачки до покарання у виді позбавлення волі, відповідно до розпорядження голови Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області від 13.03.2015р. за № 55, над малолітнім ОСОБА_3 встановлено опіку і позивачку призначено його опікуном.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 30.07.2015 року (справа № 291/815/15-ц) з відповідачки на користь позивачки, на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , було стягнуто аліменти.

З того часу, тобто з 2015 року малолітній ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Вважає вказану дитину своїм внуком, оскільки, на її думку, його біологічним батьком є її син.

Мати дитини - відповідачка по справі ОСОБА_5 після звільнення з місць позбавлення волі і до даного часу, тобто на протязі останніх трьох років свідомо не піклується про фізичний та духовний розвиток свого сина ОСОБА_6 , його навчання, підготовку до самостійного життя, не надає коштів для утримання сина, тобто на придбання йому харчування, одягу, ліків тощо, не створює умов для навчання дитини, його духовного розвитку. Відповідачка фактично зовсім не цікавиться ні станом здоров`я, ні матеріальним забезпеченням свого сина, ні його навчанням та зовсім не спілкується з дитиною.

Ухвалою від 22.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

23.06.2020 року ухвалою закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка в судове засідання не з`явилась просила позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явивлася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов до суду не подала.

Представник органу опіки та піклування Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області надала заяву, якою просила задовольнити вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечували, просили розглядати справу без їх участі.

За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність відповідача, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі (7).

Згідно актового запису про народження дитини № 651 від 16.08.2011 року батьком ОСОБА_3 записаний за заявою матері ОСОБА_9 (а.с.7-8) .

Відповідачка ОСОБА_2 була засуджена Сквирським районним судом Київської області до 3-х років 1 місяця позбавлення волі.

Малолітній ОСОБА_3 проживає з позивачкою ОСОБА_1 , яка вважає себе його рідною бабусею.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 08.09.2017 року, та 07.12.2018 року, складеного службою у справах дітей Ружинської районної державної адміністрації в Житомирській області, дитина проживає в приватному будинку з усіма комунально-побутовими зручностями, забезпечена усім необхідним для повноцінного розвитку (а.с.16-17).

Мати дитини - відповідачка по справі ОСОБА_5 після звільнення з місць позбавлення волі і до даного часу, тобто на протязі останніх трьох років свідомо не піклується про фізичний та духовний розвиток свого сина ОСОБА_6 , його навчання, підготовку до самостійного життя, не надає коштів для утримання сина, тобто на придбання йому харчування, одягу, ліків тощо, не створює умов для навчання дитини, його духовного розвитку. Відповідачка фактично зовсім не цікавиться ні станом здоров`я, ні матеріальним забезпеченням свого сина, ні його навчанням та зовсім не спілкується з дитиною.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Ружинської райдержадміністрацїї № 02-28/357 від 04.01.2019р. відповідачка ОСОБА_2 неналежно виконує свої батьківські обов`язки відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому її доцільно позбавити батьківських прав (а.с.14-15).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України).

Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції).

Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими:

Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167).

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.

Суд приходить до висновку, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан його здоров`я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_10 .

Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України).

Розпорядженням голови районної державної адміністрації №55 від 13.03.2015 року про встановлення опіки над дитиною, позбавленою батьківського піклування ОСОБА_3 , встановлено опіку над дитиною позбавленою батьківського піклування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та призначено опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительку с.Вербівка Ружинського району Житомирської області (а.с.11).

Згідно рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 30.07.2015р. з відповідачки на користь позивачки стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі 300 грн. щомісячно.

Однак на даний час матеріальне становище позивачки та матеріальне становище опікуваної дитини змінились, оскільки, за роки, які пройшли з дня винесення рішення про стягнення аліментів, внаслідок інфляційних процесів значно підвищились ціни як на продукти харчування, так і ліки, одяг та взуття

Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надала, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно малолітньої дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом.

У частині першій статті 192 Сімейного кодексу України законодавцем визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Враховуючи те, що відповідачка не надала доказів щодо її непрацездатності, наявності інших утриманців, а позивачка не надала доказів щодо стабільного матеріального становища позивачки, а тому суд задовольняє позов в частині стягнення аліментів частково і змінює розмір стягуваних аліментів з 300 гривень на 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку , щомісячно, на користь державного дитячого закладу або особи, яка виховуватиме дитину, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов в частині зміни розміру стягуваних аліментів з відповідачки на утримання дитини підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи те, що позивачем заявлені вимоги немайнового та майнового (стягнення аліментів) характеру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1681,60грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-284, 288, 430 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заявуОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:Орган опіки та піклування Ружинської районної державної адміністрації у Житомирській області про позбавлення батьківських прав, та зміну розміру аліментів на утримання малолітньої дитини- задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , батьківських прав відносно її дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про народження №651 від 16.08.2011 року вчинений міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області).

Малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 передати на опікування його опікуну, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Змінити розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 30.07.2015 року .

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму , встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5

Виконавчий лист №291/815/15-ц(2/291/399/15) (2) вважати таким , що втратив чинність .

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1681 гривень 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Ружинський районний суд Житомирської області .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживає: АДРЕСА_3 , і.к. НОМЕР_2 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , і.к. НОМЕР_1 ;

Третя особа: Орган опіки та піклування Ружинської районної державної адміністрації місцезнаходження: 13601, Житомирська область, Ружинський район, смт.Ружин, вул.Бірюкова, буд.2, код ЄРДПОУ 04053430.

Суддя О. В. Митюк.