ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 645/4255/18

провадження № 22ц/818/1397/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Кравченко О.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач філія Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація Україна» - «Легендарний елеватор»,

відповідач - Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація Україна»,

представники Таволжанський Микола Володимирович, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року в складі судді Ульяніч І.В.,

у с т а н о в и в:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до філіі Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація «Україна» - «Легендарний елеватор» (далі філія ПАТ «ДПЗКУ»), Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація «Україна» (далі АТ «ДПЗКУ») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у трудових стосунках, працюючи з 05 жовтня 2016 року на посаді юрисконсульта 1 категорії юридичної служби філіі ПАТ «ДПЗКУ». Наказом від 26 грудня 2017 року № 87/к була звільнена з 29 грудня 2017 року з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (чисельності) працівників.

Позивачка зазначала, що звільнення є незаконним, оскільки її не було персонально попереджено про наступне вивільнення та не було запропоновано зайняти іншу посаду.

Вказаною ситуацією їй завдано моральних страждань, оскільки внаслідок безпідставного позбавлення отримувати заробіток вона змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім`ї. Постійні хвилювання про те, як забезпечити себе та свою сім`ю, тримає її у нервовій та психологічній напрузі, вона постійно думає як та де влаштуватись на роботу.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ від 26 грудня 2017 року № 87/к про її звільнення; поновити її на посаді юрисконсульта1 категорії юридичної служби філії ПАТ «ДПЗК «Україна» або запропонувати іншу посаду відповідно до її професійних навичок (наявна також економічна освіта); стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 лютого 2018 року по дату ухвалення судового рішення та 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; рішення про поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

31 серпня 2018 року Чорний Олександр Володимирович представник ПАТ «ДПЗКУ» подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням норм діючого трудового законодавства. Крім того, звертає увагу на те, що ОСОБА_1 пропустила строк на звернення за захистом порушеного права, оскільки позивач була звільнена 29 грудня 2017 року, про що власноручно поставила підпис в наказі, та мала звернутися до суду з позовом до 29 січня 2018 року. Однак позов подано лише в липні 2018 року, що є підставою для відмови в позові.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивачки за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (чисельності) працівників було проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

11 грудня 2019 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення було ухвалено за відсутності доказів щодо введення посади юрисконсульта після вивільнення позивачки. Посилання представника відповідача на те, що зміни в організації виробництва відбулися у зв`язку з відсутністю коштів на заробітну плату, не є достатнім доказом, оскільки в переліку змін вказано місячну тарифну ставку юрисконсульта 1 категорії, яка становить 6 380 грн, тобто ОСОБА_1 отримувала практично середню заробітну плату. Зазначає, що жодної пропозиції щодо нової роботи для ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Крім того позивачка є одинокою матір`ю, самостійно виховує дитину, тому при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім`ях яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

27 лютого 2020 року Бітюкова Ірина Вікторівна представник АТ «ДПЗКУ» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових стосунках, працюючи з 03 жовтня 2016 року на посаді юрисконсульта 1 категорії юридичної служби філія ПАТ «ДПЗКУ» на підставі наказу від 03 жовтня 2016 року № 92/к (а. с. 46).

Наказом директора філія ПАТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 від 26 грудня 2017 року № 104/о «Про внесення змін до штатного розпису» до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців і технічних служб внесено зміни у січні 2018 року, а саме виведено зі штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців і технічних служб посаду юрисконсульта 1 категорії юридичної служби (а. с. 49-50).

Про заплановане вивільнення 26 лютого 2018 року у зв`язку з скороченням штату працівників ОСОБА_1 попереджена 26 грудня 2017 року, про що свідчить її особистий підпис в наказі від 26 грудня 2017 року № 105/о «Про попередження про заплановане вивільнення ОСОБА_1 » (а. с. 51).

На час звільнення ОСОБА_1 вакантними були такі посади: заступника директора, головного енергетика, слюсаря-ремонтника 4 розряду, помічника машиніста тепловозу, тракториста, інженера з організації експлуатації та ремонту (а. с. 53, 54).

На розгляд Центрального офісу на вакантну посаду заступника директора було подано кандидатуру ОСОБА_4 , який мав відповідний досвід в елеваторній діяльності, а ОСОБА_1 було запропоновано іншу роботу відповідно до вакансій у затвердженому штатному розпису, від яких вона відмовилась, про що складено акт від 26 грудня 2017 року № 1 за підписами директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Легендарний елеватор» Конопля Н.П. та інженера з підготовки кадрів філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Легендарний елеватор» ОСОБА_5 (а. с. 52).

26 грудня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила звільнити її з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату (чисельності) працівників з 29 грудня 2017 року (а. с. 8).

Наказом від 26 грудня 2017 року № 87/к ОСОБА_1 була звільнена з 29 грудня 2017 року з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (чисельності) працівників (а. с. 56).

Пунктом першим частини першої статі 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникові з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.

У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

При цьому, учасники трудового спору вправі подавати будь-які допустимі докази, що підтверджують факт наявності у працівника, який звільняється, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Такими доказами можуть бути документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Частиною першою статті 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частиною сьомою статті 43 КЗпП України унормовано, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 2 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України).

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-119цс15.

Встановивши, що з 22 грудня 2017 року в філії ПАТ «ДПЗКУ» була відсутня посада юрисконсульта 1 категорії юридичної служби, від запропонованої іншої роботи відповідно до вакансій у затвердженому штатному розписі ОСОБА_1 відмовилась та подала заяву про її звільнення з певної дати, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що звільнення позивачки за пунктом 1 частини першої статті 40 КзпП України здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства і без порушення трудових прав ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів щодо введення посади юрисконсульта після вивільнення позивачки спростовуються матеріалами справи, згідно з якими судом встановлено, що звільнення ОСОБА_1 здійснено з дотриманням норм трудового законодавства. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 представник позивача пояснив, що після звільнення позивачки посада юрисконсульта філіі ПАТ «ДПЗКУ» введена не була. Клопотання про витребування доказів щодо наявності посади юрисконсульта філіі ПАТ «ДПЗКУ» ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 не заявив.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

О.Ю.Тичкова