Справа № 461/3074/19 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/3326/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

за секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника відповідача - Мінаєва М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Мисько Х.М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького (далі ЛНМУ імені Данила Галицького) про визнання права користування квартирою та визнання наймачем квартири про визнання права користування квартирою та визнання наймачем квартири.

В обґрунтування позову вказувала на те, що з дня свого народження постійно проживала та вела спільне господарство разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та родичкою ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 , в якому вони проживали належить до відомчого житлового фонду та знаходиться у віданні ЛНМУ ім. Данила Галицького. Зазначала, що факт її проживання у вказаній квартирі підтверджується довідками з поліклініки. Крім того, це підтверджують свідки, а саме: сусіди за місцем проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - померла її родичка - ОСОБА_4 , після чого, відповідачем закрито квартиру на замок разом із особистими речами позивача та обмежено її в праві користування та проживання. Відтак, ОСОБА_1 вважає, що була вселена до квартири АДРЕСА_2 на законних підставах як член сім`ї наймача ще з 04.06.1995 року та проживала там. Просила позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм права. Зазначає, що не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду про те, що позивач не зверталась до ЛНМУ імені Данила Галицького з приводу укладення з нею договору найму житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати документи, необхідні для реєстрації її місця проживання, проте відповідач ухиляється від надання цих документів, вказуючи, що квартири є приміщеннями бібліотеки та реєстрація в них неможлива. Посилається на те, що відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Звертає увагу на те, що у спірній кватирі вона проживала з часу свого народження, а саме з 1995 року, протягом більше ніж 20 років та її вселення відбулось за згоди ОСОБА_4 , жодних позовів чи заяв від ОСОБА_4 та відповідача щодо її проживання не подавалось та таке проживання не визнавалось неправомірним. Посилається на те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, з порушенням прав на повагу до житла.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

19 листопада 2019 року до Львівського апеляційного суду Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом встановлено, що приміщення за адресою АДРЕСА_1 не належить до державного (відомчого) житлового фонду, а є частиною цілісного майнового комплексу (наукової бібліотеки ЛНМУ). Стверджує, що вимоги позивачки стосуються лише щодо приміщень, які відносяться до державного житлового фонду та не можуть бути застосовані до цілісного майнового комплексу (наукової бібліотеки ЛНМУ), тому не підлягають до задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, є законним та обґрунтованим. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представника відповідача - ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

З матеріалів справи встановлено, що 21 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року, справу призначено до розгляду на 11 год. 45 хв. 17 грудня 2019 року (арк. спр. 114, 115).

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції на зазначену нею в апеляційній скарзі адресу: АДРЕСА_1 направлено повістку-повідомлення про виклик до суду (арк. спр. 118).

13 листопада 2019 року поштову кореспонденцію за адресою: АДРЕСА_1 в, отримав сусід ОСОБА_7. (арк. спр. 119).

17 грудня 2019 року розгляд справи в суді апеляційної інстанції не здійснювався у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Цяцяка Р.П. та був відкладений на 21 січня 2020 року (арк. спр. 134).

17 грудня 2019 року ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції на адресу: АДРЕСА_1 направлено повістку-повідомлення про виклик до суду (арк. спр. 136), однак, від ОСОБА_1 повернувся конверт із не врученою поштовою кореспонденцією з відміткою на конверті - причини повернення: «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (арк. спр. 137).

Разом з тим, 21 січня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції заяву про відкладення судового засідання, яке призначене на 21 січня 2020 року у зв`язку з тим, що вона потребує правової допомоги для чого необхідний додатковий час (арк. спр. 138).

21 січня 2020 року судом апеляційної інстанції, з урахуванням заяви ОСОБА_1 , розгляд справи відкладено на 15 год. 15 хв. 25 лютого 2020 року (арк. спр. 139).

22 січня 2020 року ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції на зазначену нею адресу: АДРЕСА_1 направлено повістку-повідомлення про виклик до суду (арк. спр. 141).

Крім того, на сайті «Судової влади»: Львівський апеляційний суд у розділі «громадянам», в якому є список справ призначених до розгляду, також було розміщено інформацію про час та дату судового засідання у цій справі на 25 лютого 2020 року.

22 січня 2020 року Львівським апеляційним судом зроблено оголошення на веб-сайті Львівського апеляційного суду про виклик в судове засідання ОСОБА_1 на 25 лютого 2020 року на 15 год. 00 хв. (арк. спр. 142).

Статтею 371 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та, з огляду на положення Конвенції, цікавитися рухом справи є обов`язком сторони та не є порушенням права особи на доступ до правосуддя.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними правами.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_1 повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи за зазначеною нею в справі адресою: АДРЕСА_1 , іншої адреси для надсилання поштової кореспонденції суду не надала, та добросовісно не скористалася своїми правами на участь в судовому засіданні та надання пояснень у справі.

Апеляційний суд надав ОСОБА_1 розумну можливість на представлення своїх інтересів в суді та вжив всіх можливих заходів щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про час, дату та місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням думки відповідача - ОСОБА_6 , вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені заявлені позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Згідно з положеннями ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЖК УРСР, громади мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Статтею 18 ЖК України передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

За положеннями ч.ч.1,2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до вимог ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно з ч.2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Тобто за змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Згідно до вимог ст. 65 Житлового кодексу України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 103 Житлового кодексу України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця.

Відповідно до ч.1,2 ст. 106 Житлового кодексу України, повнолітній члени сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що приміщення за адресою АДРЕСА_1 не відноситься до державного житлового фонду, як і до відомчого житлового фонду.

Таким чином спірна квартира знаходиться в будинку, яке є приміщенням наукової бібліотеки ЛНМУ (цілісним майновим комплексом), закріпленим на правах оперативного управління.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , її матір`ю є ОСОБА_5 (відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 17.06.1995 року).

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть №80 від 11.04.2018 року, ОСОБА_4 померла за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією паспорта серії НОМЕР_4 ОСОБА_4 була прописана за адресою: АДРЕСА_1 з 05.07.1982 року.

Отже, із зазначеного вище встановлено, що у спірній квартирі була прописана лише ОСОБА_4 .

У відповіді головного лікаря КНП «3-тя міська клінічна лікарня м. Львова» Олійника В.П. №403 від 25.03.2019 року, наданої на запит адвоката Кульбій-Кухар Ю.В. зазначено, що ОСОБА_1 , 1995 р.н. перебувала на обліку та обслуговувалася лікарями дитячого поліклінічного відділення №1 Комунальної 3-ої клінічної лікарні м. Львова та, відповідно до записів на титульній сторінці «Історії розвитку дитини», ОСОБА_1 , 1995 р.н. проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

07.04.2019 року мешканцями будинку АДРЕСА_4 складено акт про фактичне проживання особи, згідно з яким, ОСОБА_1 з дня свого народження ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Як правильно встановлено судом першої інстанції, інших доказів, окрім відповіді головного лікаря КНП «3-тя міська клінічна лікарня м. Львова» Олійника В.П. №403 від 25.03.2019 року та Акту про фактичне проживання особи від 07.04.2019 року, на підтвердження факту проживання за вказаною адресою позивачем не надано.

Доказів того, що позивач отримували за адресою спірної квартири кореспонденцію, оплачувала комунальні послуги та ін.., які б свідчили про її постійне проживання саме у спірній квартирі, останньою не надано.

Крім цього, належних та допустимих доказів на підтвердження факту родинних зв`язків з наймачем ОСОБА_4 позивач суду не представила.

Доказів того, що ОСОБА_1 зверталася до ЛНМУ імені Данила Галицького з приводу укладення з нею договору найму житлового приміщення, що за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи також не містять.

Крім того, судом встановлено, що наймач квартири - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя не зверталась до відповідних органів з питання реєстрації ОСОБА_1 у вказаній квартирі, та ОСОБА_4 в своїх позовних заявах від 19.04.2004 року та від 03.03.2010 року стверджувала, що за вказаною адресою проживає сама.

Предметом доказування у справах про визнання права користування жилим приміщенням та у справах про зміну або розірвання договору найму жилих приміщень є: укладення наймачем договору найму жилого приміщення; вселення позивача в спірне жиле приміщення у встановленому порядку і фактичне проживання в ньому; коло осіб, які володіють самостійним правом користування спірним жилим приміщенням на момент вселення, їх згода на вселення; умови та порядок вселення позивача і користування ним спірним жилим приміщенням.

Разом з тим, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її вселення до спірної квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку та її постійного проживання в ній, оскільки не доведений факт згоди наймача на реєстрацію позивача у квартирі, звернення до наймодавця чи власника житла з питанням реєстрації позивача не було, письмова згода померлої ОСОБА_4 на її вселення до квартири відсутня.

За таких обставин, доводи позивача не знайшли свого підтвердження ні в суді першої інстанції, ні під час перегляду справи в апеляційному суді.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду, яке ухвалене з дотримання вимог закону, відсутні.

Згідно з положеннями ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.