Справа № 127/597/20
Провадження № 22-ц/801/1318/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 рокуСправа № 127/597/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В. О., скаржника, позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Левицького О. В., відповідачки ОСОБА_2 , її представника адвоката Бевз О. І., розглянувши за правилами, вста-новленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляцій-ного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про

звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Він-ницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2020 року, ухвалене в приміщенні суду в м. Вінниці за головуванням судді Сичука М. М.,

В С Т А Н О В И В:

13 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Він-ницької області з позовом до ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заяв-ляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки - Старо-міського відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного терито-ріального управління юстиції ( далі - Староміського відділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ ) у Вінницькій області про звільнення від сплати заборгованості за алі-ментами, посилаючись на наступні обставини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2018 року у справі № 127/27137/17 з пози-вача на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання двох неповноліт-ніх дітей: доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробіт-ку ( доходу ) на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мі-німуму для дитини відповідного віку. Виконавчий лист перебуває в ДВС на примусовому виконанні. З незалежних від позивача причин у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів станом на 30 листопада 2019 року у розмірі 23 976,25 гривень, що підтверджується розрахунком у виконавчому проваджен-ні № 55693007 ( 57095268 ). Посилаючись на наявність інвалідності 2-ої групи загального захворювання, отримання пенсії у розмірі 2 005,49 гривень, стягнен-ня 50% відрахувань із пенсії на погашення заборгованості по аліментах, необ-хідність лікування, медичної реабілітації та забезпечення особистого проживан-ня, ОСОБА_1 просив суд позов задоволити, звільнити його від сплати забор-гованості по аліментах в сумі 23 976,25 гривень, що утворилася за період з 14 грудня 2017 року по 30 листопада 2019 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від спла-ти заборгованості за аліментами відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим 20 травня 2020 року рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скар-жник вважає рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає вимогам процесуального права, є незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушен-ням норм матеріального права.

07 липня 2020 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив відповідачки ОСОБА_3 , її представника адвоката Бевз О. І. на апеляційну скаргу позивача, де вони зазначають про власну незгоду з апеляційною скаргою позивача, під-креслюють, що у відповідності до норм статті 197 СК України з урахуванням майнового, сімейного стану платника аліментів суд може повністю або частко-во звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Обставини, на які посилається боржник, мають виникнути в період виконання судового рішення, в межах виконавчого провадження про стягнення аліментів на утримання дітей. Проте факт безробіття, відсутність через це дохо-дів у ОСОБА_1 , інвалідність боржника мали місце ще на момент ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліметів на утримання двох доньок. Ука-зані скаржником в обгрунтування вимог до суду та апеляційної скарги обстави-ни не змінили, не погіршили майнового становиша ОСОБА_1 . З матеріалів справи убачається, що батько дітей не докладає усіх можливих зусиль для пра-цевлаштування, з цього приводу він звертався лише до одного роботодавця - ФОП ОСОБА_6 та фактично більше спроб пошуку роботи не здійснював. Заборговані кошти є власністю дітей, у подальшому матір використає їх на роз-виток і навчання дівчаток. Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції дослідив усі обставини справи, врахував інтереси дітей, вірно застосував норми матеріального права, тому, за позицією відповідачки та її ад-воката, апеляційна скарга ОСОБА_1 необгрунтована і задоволенню не підля-гає ( а. с. 95-96 ).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу сторін у справі, їхніх представників ( адвокатів ), дослідивши ма-теріали справи, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевірив-ши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах дово-дів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що вказана скарга через безпідставність задоволенню не підлягає, оскаржуване рішення су-ду першої інстанції є законним, обгрунтованим, справедливим та підлягає зали-шенню без змін.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2018 року у справі № 127/27137/17 з позивача на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 -ку народження, у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку ( доходу ) на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дити-ни відповідного віку. Виконавчий лист перебуває в ДВС на примусовому вико-нанні з дати відкриття виконавчого провадження - 29 серпня 2018 року.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 565682, виданої спеціалізованою психіатричною МСЕК, ОСОБА_1 з 04 липня 2016 року у зв`язку із загальним захворюванням є інвалідом ІІ групи безтерміново, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України м. Вінниці та отримує пенсію по інвалідності; з грудня 2017 року по травень 2019 року він отримав 32 086,02 гривень, з липня по грудень 2019 року - 6 016,44 гривень.

За даними довідки Вінницького міського центру зайнятості від 18 вересня 2019 року № 02-18/1521 ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітний з 12 вересня 2019 року.

Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому проваджен-ню № 55693007 ( 27095268 ) визначена загальна сума заборгованості позивача за період з 14 грудня 2017 року по 30 листопада 2019 року, що становить 23976,25 гривень.

Керуючись нормами статті 51 Конституції України, статей 3, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ ( 78912 ), статей 7, 9, 150, 180, 181, 197, 273 СК України, статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд першої інстанції, врахувавши роз`яснення, викладені у пункті другому постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оцінив-ши в сукупності доводи і докази позивача, дійшов висновку про безпідставність його вимоги та відмовив у задоволенні позову. Суд наголосив, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за алімента-ми можливе лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Виходячи з обов-язку щодо забезпечення найвищих інтересів дітей, необхідності забезпечення батьками їх достатнього матеріального рівня життя, суд зауважив, що наявність у позивача інвалідності загального захворювання ІІ групи не є беззаперечним доказом його тяжкої хвороби у розумінні частини другої статті 197 СК України, неможливості сплати ним у зв`язку з цим аліментів на утримання доньок, тому вказана обставина не може слугувати підставою для звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами. На момент ухвалення судом рішення про стягнення аліментів позивач уже мав інвалідність, отримував пенсію, надав тоді суду докази з кінця 2019 року. Обставини, що реально мають місце у ОСОБА_1 , не доводять наявність у нього такого майнового становища, яке б унемож-ливлювало виконання ним свого обов`язку з утримання власних малолітніх ді-тей.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, визнає їх правильними, об-єктивними та справедливими.

Оскаржуючи судове рішення, заявляючи вимогу про скасування рішення су-ду від 20 травня 2020 року, ОСОБА_1 посилається на свою непрацевлаштова-ність з незалежних від нього причин, що на його думку, є обставиною, яка має істотне значення, перебування на обліку як безробітного. Він зазначає, що на-явність інвалідності не була підставою його позову, а його матеріальне ста-новище є скрутним.

З доводам апеляційної скарги погодитися не можна, вони не відповідають у повній мірі фактичним обставинам справи.

Так позовна заява містить посилання ОСОБА_1 на його недостатнє мате-ріальне становище для підтримання стану здоров`я, медичної реабілітації, прид-бання їжі та ліків. При цьому така ситуація, як вказував позивач, має місце у зв`язку з інвалідністю, отриманням лише пенсії як єдиного доходу. Окремо у позові у двох реченнях зроблене посилання на непрацевлаштованість, неможли-вість відшукати роботу.

Суд першої інстанції, вирішуючи заявлену вимогу, вірно виходив з оцінки в сукупності усіх мотивів звернення позивача до суду. З прослуховування техніч-ного запису судового засідання суду першої інстанції слідує, що сторона пози-вача не акцентувала увагу, не наголошувала виключно на такій підставі позову як непрацевлаштованість ОСОБА_1 . Наразі апеляційний суд, з огляду на до-води апеляційної скарги, вважає доцільним повторити висновок суду першої інстанції щодо відсутності у справі доказів зі сторони позивача стосовно трива-лих ( за період з кінця 2017 року по 2019 рік включно ) і безуспішних пошуків роботи. На облік у Вінницькому міському центрі зайнятості як безробітний ОСОБА_7 поставлений лише з 12 вересня 2019 року, а заборгованість має місце з грудня 2017 року. Матеріали цієї цивільної справи не містять достатніх, на-лежних, достовірних доказів, які б об`єктивно і безсумнівно доводили немож-ливість для скаржника працевлаштуватися через наяність у нього інвалідності ІІ групи, яка, до речі, не заперечує виконання робіт певних видів, обсягів та нави-ків. Як батько двох малолітніх дітей, який за своїм фізичним станом не обмеже-ний у працевлаштуванні при наявності для цього бажання і наполегливості, ОСОБА_7 зобов`язаний підшукувати усі можливі законні способи для матері-ального забезпечення своїх доньок.

Апеляційний суд дійшов висновку, що непрацевлаштованість скаржника не можна вважати тією істотною обставиною, що слугує об`єктивним і законним підгрунтям для задоволення як власне самого позову ОСОБА_1 , так і вимог його апеляційної скарги. Колегія суддів визнає позицію скаржника безпідстав-ною, оскільки в даному випадку йдеться про захист інтересів його дітей і цей захист є безумовним та пріоритетним. Такі висновки апеляційного суду узго-джуються і відповідають принципам цивільного процесуального законодавства стосовно пропорційності, змагальності та диспозитивності цивільного судочин-ства.

Статтями 12, 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійс-нюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних су-дом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на під-ставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто пе-ребуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і без-стороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до частини першої статті 17 Зако-ну України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Кон-венцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обгрунтування судових рі-шень не може розумітись як обовязок суду детально відповідати на кожен до-від заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рі-шення, може бути різною в залежності від від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцін-ки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прий-нятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сфор-мульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат роз-гляду справи.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить під-став для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Оскаржуване судове рі-шення є законним та обґрунтованим, належно умотивованим, тому апеляційну скаргу позивача у справі належить залишити без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК Украї-ни, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволен-ня.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за-лишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. П. Рибчинський

Л. О. Голота