Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1666/20
Провадження №: 2/332/1022/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2020 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Шалпегіної О.Л.,
за участю секретаря судового засідання Хіміч С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 22.12.2000 (8/25 часток) та рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2020 (17/25 часток) позивачеві належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрований у вказаному будинку та фактично у ньому проживає. Крім позивача, у будинку значаться зареєстрованими: його племінник - ОСОБА_2 та стороння особа - ОСОБА_3 , які фактично з моменту реєстрації по теперішній час у ньому не проживають. Спірним житлом останні не цікавляться, витрати по його утриманню не несуть, не є членами сім`ї позивача. Оскільки рівень доходів позивача не дозволяє йому утримувати будинок з урахуванням реєстрації відповідачів, які тривалий час в будинку не проживають, він звернувся до суду з відповідним позовом. Крім того, відповідачі мають заборгованості в банках, у зв`язку з чим на адресу позивача надходять листи від колекторів з погрозами, що погано впливає на стан його здоров`я.
Посилаючись на вимоги ст. 317, 391-396 ЦК України позивач просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 21.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження; розгляд справи вирішено проводити з повідомленням сторін.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Також представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 72).
Відповідачі про дату, час і місце судового засідання неодноразово були повідомлені судом в установленому законом порядку (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України), шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованою адресою місця проживання (а.с. 45, 46, 57, 58, 70, 71) та шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті суду (а.с. 41, 42, 54, 55, 65, 66). Проте, повторно в судове засідання не з`явились і від них не надійшли повідомлення про причини неявки, відзиву на позовну заяву відповідачі також не подали.
З урахуванням викладених обставин, судом за згодою представника позивача, висловленою у поданій письмовій заяві, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, повідомлений про дату, час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, до судового засідання не з`явився з невідомих причин.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з копією договору дарування частини житлового будинку від 22.12.2000 позивач є власником 8/25 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8). Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 15.05.2013 (а.с. 9).
Відповідно до копії рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2020 у цивільній справі №332/2091/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , третя особа: Перша запорізька державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання права власності 17/25 часток житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, позивач є власником 17/25 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-12). Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 22.06.2013 (а.с. 13).
Також під час розгляду справи встановлено, що позивач з 16.09.1981 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).
Крім того, згідно з даними Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, у будинку за вказаною адресою значаться зареєстрованими відповідачі: ОСОБА_3 - з 16.08.2006 та ОСОБА_2 - з 07.06.2013 (а.с. 33, 34).
З доводів позивача випливає, що відповідач ОСОБА_2 є його племінником. У 2013 році останній повернувся до України зі США та з метою працевлаштування, позивач зареєстрував його у своєму будинку. ОСОБА_2 до житла не вселявся та ніколи не проживав, реєстрація носила формальний характер.
Що стосується відповідача ОСОБА_3 , то позивач в обґрунтування позову зазначив, що у 2006 році у його будинку була зареєстрована вся родина ОСОБА_3 . Після того, як необхідність у цій реєстрації відпала, всі члени родини знялись самостійно з реєстрації, однак відповідач ОСОБА_3 помилково залишився зареєстрованим у належному позивачеві житлі. ОСОБА_3 також до будинку не вселявся та ніколи у ньому не проживав, реєстрація також носила формальний характер.
Відповідно до копії акту №15 від 07.07.2020, складеного головою квартального комітету №045 ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , хоча і є зареєстрованим у спірному житлі за адресою: АДРЕСА_1 з 07.06.2013, але не проживав і по теперішній час у будинку не проживає (а.с. 23).
Відповідно до копії акту №16 від 07.07.2020, складеного головою квартального комітету №045 ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 , хоча і є зареєстрованим у спірному житлі з 16.08.2006, але не проживав і по теперішній час у будинку не проживає (а.с. 24).
Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачі після їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , до вказаного житла фактично не вселились, це приміщення не було місцем їх проживання, спільне господарство з власником ОСОБА_1 вони не вели, певний порядок користування житлом між відповідачами та позивачем не встановлювався. ОСОБА_2 протягом останніх семи років, а ОСОБА_3 протягом чотирнадцяти років не заявляли про свої права на житло, не намагались вселитись до нього.
За таких обставин, відповідачі фактично не набули права користування спірною квартирою, оскільки не вселялись до вказаного житла та ніколи в ньому не проживали, а їх реєстрація у даному випадку не може бути підставою для визнання за ними права користування житлом, оскільки вона носила формальний характер. Крім того, відповідачі не є та не були членами сім`ї позивача, а наявність чи відсутність їх реєстрації у житлі сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням.
Наявність реєстрації відповідачів за вказаною адресою порушує права позивача - як власника майна, який вимушений сплачувати за утримання житла у більшому розмірі, фактично з урахуванням осіб, які ніколи не проживали у будинку, не є членами його сім`ї. Також є обмеженим і право позивача на розпорядження нерухомим майном.
На підставі викладеного, оцінюючи докази, що були дослідженні у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований, тому підлягає задоволенню у повному обсязі, а відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову до суду судовий збір.
Керуючись ст.ст. 223, 263-265 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір по 420,40 грн. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено без змін за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 16.10.2020 року.
Суддя О.Л.Шалпегіна