Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 647/1957/17

провадження № 61-18023св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Бериславської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андросюка Ігоря Сергійовича на постанову Херсонського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом, надалі уточненим, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Бериславської районної державної адміністрації, про виселення.

На обґрунтування позову банк посилався на такі обставини. 29 вересня 2016 року у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки банк отримав у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 14 листопада 2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Мікуровою Л. Ю. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1486. У зазначеному будинку проживають та зареєстровані відповідачі та на письмову вимогу банку добровільно виселитись з нього не бажають, чим створюють перешкоди позивачу у володінні та користуванні майном.

З урахуванням наведеного, банк просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у ньому.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до договору іпотеки від 14 листопада 2007 року переданий спірний будинок в іпотеку належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2007 року, отже, зазначене майно відповідач придбав не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Також іпотекодавець не отримав письмової вимоги банку про виселення його та членів сім`ї, тому відсутні підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 27 лютого 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Ухвалено виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки, без надання іншого житла. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач придбав спірний житловий будинок за рахунок кредитних коштів, що підтверджується договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2007 року; заявою продавця ОСОБА_5 від 09 листопада 2007 року про отримання суми, обумовленої договором купівлі-продажу; анкетою-заявою ОСОБА_1 від 07 листопада 2007 року, відповідно до якої відповідач просив надати йому кредит за програмою житло в кредит; кредитним договором від 08 листопада 2007 року, у якому зазначена ціль отримання кредиту - для придбання нерухомості. Також апеляційний суд зазначив, що відсутність доказів про вручення направленої на адресу відповідачів вимоги про добровільне виселення не може бути перешкодою для захисту позивачем свого права відповідно до частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наведені судом апеляційної інстанції докази, зокрема договір купівлі-продажу, нотаріально посвідчена заява, анкета-заява, кредитний договір не містять жодних даних про те, що спірний будинок придбаний за кредитні кошти. Зазначені докази позивач не надав до суду першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції у порушення вимог частини третьої статті 367 ЦПК України прийняв докази, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, та на їх підставі задовольнив позов. Банк жодним чином не обґрунтував в апеляційній скарзі неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції.

У листопаді 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому АТ КБ «ПриватБанк» просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що спірний будинок придбаний не за рахунок кредитних коштів, одержаних за кредитним договором від 08 листопада 2007 року. На підтвердження наведеного послався на пункт 33.2 договору іпотеки від 14 листопада 2007 року, в якому зазначено, що спірний будинок належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Бериславською державною нотаріальною конторою 31 жовтня 2007 року за реєстровим № 2400, зареєстрованого у бюро інвентаризації 04 листопада 2007 року, номер запису 1802 в книзі 7, реєстраційний номер в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 19957665.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов протилежного висновку та зазначив, що позивач придбав спірний житловий будинок за рахунок кредитних коштів. На підтвердження зазначеного посилався на додані до апеляційної скарги докази, зокрема на:

- договір купівлі-продажу від 31 жовтня 2007 року, в якому зазначено, що сторони погодили, що ціна продажу становить 40 000 грн та за домовленістю сторін оплата має бути здійснена до 01 грудня 2017 року;

- нотаріально посвідчену заяву продавця ОСОБА_5 від 09 листопада 2007 року про отримання від ОСОБА_1 обумовленої договором купівлі-продажу суми;

- анкету-заяву ОСОБА_1 від 07 листопада 2007 року, відповідно до якої відповідач просив надати йому кредит за програмою житло в кредит;

- кредитний договір від 08 листопада 2007 року, в якому зазначена мета отримання кредиту - для придбання нерухомості.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки зазначені Верховним Судом у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18); від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18); від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18 (провадження № 61-19407св19).

Апеляційний суд у порушення норм процесуального права, приймаючи зазначені докази, які не були подані до суду першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та не встановив неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, а відповідно дійшов передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанцій розглянув спір з порушенням норм процесуального права, не дослідив зібрані докази у справі, не надав їм належної оцінки, не навів мотивів врахування одних доказів та відхилення інших, а тому ухвалене судове рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та правомірності.

Враховуючи, що касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко