КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 366/257/20 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Гончарук О.П.

12 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ПрАТ «Київобленерго» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідача борг за спожиту електроенергію на загальну суму 1 460,65 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Київобленерго» борг за спожиту електроенергію в розмірі 1 460,65 грн. та судовий збір в розмірі 2 102 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що споживач постійно сплачував періодичні платежі за спожиту електроенергію по показниках приладу облік електроенергії та має переоплату за надану послугу. Зазначає, що претензію на оплату боргу відповідач не отримував. Звертає увагу на те, що на даний час відповідач має борг за не обліковану електричну енергію, яка на даний час стягується державною виконавчою службою та перераховується позивачу.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживач зобов`язаний вносити плату за спожиту електроенергію за затвердженими в установленому порядку тарифами.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10822/2020
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно із довідкою, виданою Обуховською сільською радою Іванківського району Київської області № 0214-70 від 02.03.2020 у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 проживає без реєстрації відповідач ОСОБА_1 (а. с. 4)

До будинку підведено електроенергію, і відповідач, користуючись нею, є споживачем електричної енергії.

Особовий рахунок для розрахунків за спожиту енергію було відкрито на ім`я матері відповідача, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Відповідачу було запропоновано укласти договір з енергопостачаником про користування електричною енергією, однак на даний час відповідач з заявою про укладення договору не звертався.

ПрАТ «Київобленерго» є Оператором системи, який діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, затвердженої постановою НКРЕКП №1382 від 08.11.2018 та здійснювало діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом до 31.12.2018.

Позивач зазначив, що здійснював постачання електричної енергії ОСОБА_1 .

Згідно рахунку за електроенергію відповідач мав заборгованість в сумі 1460,65 грн. за спожиту електричну енергію у 2018 році.

Згідно довідки про зняття показників, показники лічильника в господарстві Відповідача на дату припинення постачання електроенергії становили 7987 кВт.г.

Відповідачем було використано електроенергії 7987 кВт.г. - 6799 кВт.г. = 1188 кВт.г.

З них по тарифу 0,90 (тариф для населення затверджений постановою НКРЕ 10.03.1999 р. № 309 зі змінами) х 102 кВт.г. = 91,80 грн.

По тарифу 1,68 х 1086 кВт.г. = 1 824,48 грн.

За цей період Відповідачем було сплачено 1 156,00 грн.

Таким чином, борг Відповідача за спожиту електроенергію складає 3917,75 грн. + 91,80 грн. + 1854,48 грн. - 1156,00 грн. - 13217,38 грн. =1460 грн. 65 коп.

14.01.2020 відповідачу направлялась претензія, в якій давався термін для сплати боргу в добровільному порядку. Відповідь на претензію на адресу позивача не надійшла, борг сплачений не був і заходів щодо його сплати відповідач не приймає.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком - оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Обов`язком виконавця - забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлові комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини, дає можливість зробити висновок про те, що відповідальність споживача за надані житлово-комунальні послуги, за їх несплату, наступає у випадку підтвердження установою або організацією, яка їх надає, факти несплати останніх.

Відносини, які виникають між Споживачем електричної енергії та Енергопостачальником регулюються ст. 714 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії (надалі Правила), а також нормативно-правовими актами в сфері електропостачання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є:

одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком - оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Обов`язком виконавця - забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлові комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до п.п. 1 п. 5.2 Правилами роздрібного ринку електричної енергії електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів.

Споживач електричної енергії зобов`язаний користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів);сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів (п.п. 1, 2 п. 5.5. даних Правил)

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини, дає можливість зробити висновок про те, що за несплату споживачем за надану електроенергію настає відповідальність.

Встановлено, що відповідач своєчасно та в повному обсязі не сплачує вартість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 1460 грн. 65 коп.

Таким чином, у ОСОБА_1 перед ПрАТ «Київобленерго» виникли зобов`язання щодо повернення заборгованості за електроенергію.

Судом апеляційної інстанцій перевірений розрахунок заборгованості наданий позивачем, який є належним та покладений в основу судового рішення, том доводи апеляційної про неналежний розрахунок є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на даний час борг за електричну енергію стягується державною виконавчою службою та перераховується позивачу також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Встановлено, що перебуває на виконанні в органах державної виконавчої службі рішення Іванківського районного суду Київської області від 16.08.2016 щодо стягнення з ОСОБА_1 вартості необлікованої електричної енергії, однак останнє не стосується заборгованості, яка виникла у відповідача за електроенергію в 2018 році у даній справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу за електричну енергію чи здійснення неправильного розрахунку позивачем.

За наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним дослідженням обставин справи, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова