ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року

м. Харків

Справа 643/10518/19

Провадження № 22-ц/818/229/20

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року у складі судді Поліщук Т.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 127967 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 05 вересня 2008 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті «http://privatbank.ua/terms/pages/70/», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що викладені на банківському сайті «http://privatbank.ua/terms/pages/70/» з розрахунку 360 календарних днів на рік (п.5.5. Правил користування платіжною карткою»). Пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах зазначених в п.4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п.5.8. Правил користування платіжною карткою. Позичальник зобов`язаний отримувати виписки про стан картрахунків та про здійсненні операції по картрахункам; слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту; погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором (п.6.3., 6.5., 6.7).

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач зобов`язання за договором не виконав, в зв`язку з чим станом на 31 травня 2019 має заборгованість у розмірі 487348 грн 07 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 7780 грн 75 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 476301 грн 99 коп.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3265 грн 33 коп. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 127967 грн 00 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 7780 грн 75 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом з 05 вересня 2008 по 29 жовтня 2017 у розмірі 120186 грн 25 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 вересня 2008 року, що утворилась станом на 31 травня 2019 у розмірі 127967 гривень, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 7780 грн 75 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом з 05 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року в розмірі 120186 грн 25 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 на зазначене судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року в частині нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом з 05 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року в розмірі 120186,25 грн скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дослідження необґрунтованих доводів позивача призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права та відповідно до ухвалення рішення, що підлягає частково скасуванню. Зазначає, що зобов`язання повернути кредитні кошти за заявою-анкетою від 05 вересня 2008 року настали в травні 2014 року по закінченню строку дії виданих карток. Після травня 2014 року карта відповідача не перевипускалась. Позивач не надав інформацію щодо відсутності чинних банківських карток з травня 2014 року по липень 2016 року. У липні 2016 року відповідач звернулась до банку з пропозицією реструктуризувати борг. Вважає, що зі спливом останнього дня місяця строку дії картки травня 2014 року припинився строку кредитування. Тобто в період з травня 2014 року по випуску картки в липні 2016 року банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом. Посилається на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Таким чином, загальна заборгованість за кредитом складає: 7099, 00 грн - тіло кредиту; 1411,04 грн - проценти за кредитом; 3265,33 грн - пеня. Вказує на те, що дійсна сума основного боргу 7099, 80 грн, тому незаконно нараховано проценти в розмірі 120 186,25 грн. Факт того, що процент перевищує суму боргу в 20 разів свідчить про недобросовісність, несправедливість нарахувань прострочених зобов`язань. Заборгованість 127967 грн перевищує її річний дохід більше як в 2 рази.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зупинено дію рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що отримання та користування перевипущеними картками підтверджується розрахунком заборгованості за договором, випискою по рахунку, в якій відображено як зняття кредитних коштів, так і погашення кредиту. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 05 вересня 2008 року останнє погашення кредиту проведено відповідачем 31 жовтня 2016 на суму 121,52 грн., відповідач також підтверджує факт погашення нею заборгованості по кредиту у розмірі 1281,25 грн 26.08.2016 та на суму 486,09 грн. 28.08.2016, що також відображено у розрахунку заборгованості. Таким чином, відповідач на підставі договору б/н від 05.09.2008, за яким сторонами обумовлені умови кредитування, зокрема, процентну ставку за користування кредитними коштами, отримала кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» користувалась кредитними грошима. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними і допустимими доказами. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 05 вересня 2008 року, станом на 31 травня 2019 утворилась заборгованість у розмірі 487348 грн 07 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 7780 грн 75 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 476301 грн 99 коп.; заборгованості за комісією у розмірі 3265 грн 33 коп. Враховуючи вищевикладене, а також, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, проценти за користування кредитними коштами не сплачені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 7780 грн 75 коп та заборгованості по процентам за користування кредитом з 05.09.2008 по 29.10.2017 у розмірі 120186 грн. 25 коп. підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції в оскарженій частині апеляційний суд в повній мірі погодитися не може, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 05 вересня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно якої, отримала кредит за кредитною карткою у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. (а.с.9).

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаної відповідачем 05 вересня 2008 року, вбачається, що сторони узгодили порядок та розмір процентної ставки на місяць за користування кредитними коштами (1,9%), розмір комісії за кредитне обслуговування, розмір щомісячних платежів, порядок та розмір нарахування неустойки (пені та штрафу) за порушення зобов`язань за договором (а.с.10).

Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує факт укладення з позивачем договору б/н від 05 вересня 2008 року, факт отримання нею у ПриватБанку кредитної картки та користування кредитними коштами.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором б/н від 05 вересня 2008 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси.

Відповідач свої зобов`язання за договором б/н від 05 вересня 2008 року належним чином не виконав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, 05 вересня 2008 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У анкеті-заяві ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що згодна з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

В цей же день, 05 вересня 2008 року ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», згідно якої ОСОБА_1 отримала картку «MasterCardMass» з відновлювальною кредитною лінією та пільговим періодом 55 днів по кожній витраті на таких умовах: встановлена валюта картрахунку - гривня; базова процентна ставка - 1,9% в місяць; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості; термін внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості складається з пені(1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка за договором/30 нараховується за кожен день прострочки кредиту), пеня (2) = 1 % від заборгованості, але не менше 10 грн у місяць, нараховується 1 раз місяць за наявності прострочки по кредиту чи процентам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн і більше, процента ставка в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування - 2,8 %. Також банком встановлені такі види комісії: за зняття кредитних коштів готівкою, за зняття власних коштів, за моніторинг неактивної картки, за отримання балансу на чек в банкоматах ПАТ КБ «ПриватБанк» (крім чека операцій зняття готівки), за безготівковий платіж. (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що повторну ідентифікацію відповідач пройшла 24 червня 2011 року та підписав нову заяву-анкету від 24 червня 2011 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. (а.с. 85).

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 05 вересня 2008 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 01.2020 року. (а.с. 68).

Отримання та користування перевипущеними картками підтверджується розрахунком заборгованості за договором, випискою по рахунку, в якій відображено рух коштів, зокрема, як зняття кредитних коштів, так і погашення кредиту.

Відтак з наданих суду виписок по картковому рахунку № НОМЕР_3 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_1 , вбачається, що відповідач у період з 28 жовтня 2008 року по 31 липня 2019 року користувалась грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів.

Таким чином, відповідач на підставі договору б/н від 05 вересня 2008 року, за яким сторонами обумовлені умови кредитування, зокрема, процентну ставку за користування кредитними коштами, отримала кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» користувалась кредитними грошима.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 05 вересня 2008 року, станом на 31 травня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 487348 грн 07 коп, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 7780 грн 75 коп; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 476301 грн 99 коп; заборгованості за комісією в розмірі 3265 грн 33 коп. (а.с.5-8).

Банк просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 127967 грн 00 коп, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 7780 грн 75 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом з 05 вересня 2008 по 29 жовтня 2017 у розмірі 120186 грн 25 коп.

Так, згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 05 вересня 2008 року останнє погашення кредиту проведено відповідачем 31 жовтня 2016 на суму 121,52 грн, відповідач також підтверджує факт погашення нею заборгованості по кредиту у розмірі 1281,25 грн. 26 серпня 2016 та на суму 486,09 грн 28 серпня 2016 року, що також відображено у розрахунку заборгованості.

Апеляційним судом встановлено, що в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаної позичальником 05 вересня 2008 року, зазначена базова процентна ставка в місяць - 1,9%, що становить 22,8% річних.

Таким чином, сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Як встановлено, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі базової процентної ставки - 1,9 % в місяць, тобто 22,8 % річних, проте в наданому банком розрахунку процентна ставка зазначена з 01 січня 2013 року - 30 %, з 01 вересня 2014 року - 34,80 %, з 01 квітня 2015 року - 43,20%, відтак проценти нараховувались як у передбаченому розмірі - 22,8 % так і у підвищеному, що суперечить умовам кредитування, зазначеним у довідці. (а.с. 10).

Отже, банк нараховував проценти у збільшеному розмірі, та, виходячи з таких нарахувань відсоткової ставки просив стягнути заборгованість у розмірі 127967 грн 00 коп, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 7780 грн 75 коп; заборгованості по процентам за користування кредитом з 05 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року в розмірі 120186 грн 25 коп.

При цьому суд враховує, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першоюстатті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно достатті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений частиною четвертою шостою статті 1056-1 ЦК України.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як вбачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі 347/1910/15-ц.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку.

Враховуючи викладене, у банка відсутні підстави для застосування збільшеної процентної ставки до простроченої заборгованості за кредитом.

Як вбачається з позовної заяви, банк просить стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом з 05 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року в розмірі 120186, 25 грн.

В дійсності розмір заборгованості по процентам за прострочення заборгованості за користування кредитом у ОСОБА_1 за період з 05 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року становить 1372, 39 грн, виходячи з такого розрахунку: (7780,75 грн (заборгованість за тілом кредиту) * 1,9 % (базова процентна ставка в місяць)/ 360 днів * 3342 дні (кількість днів, за яку нараховується заборгованість).

Таким чином, позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 05 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року підлягають частковому задоволенню в розмірі 1372,39 грн.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність апеляційну скаргу задовольнити частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року в оскарженій частині позовних вимог щодо стягнення відсотків змінити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 05 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року в розмірі 1372, 39 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Відповідно достатті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положеннястатті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а саме, на 7,15 % (з 127967,00 грн на 9153,14 грн), при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 137,35 грн (1921 грн.*7,15%) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, а саме, на 88,74 % з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2557,04 грн (2881,50 грн*88,74 %) грн у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2419, 69 грн (2557,04 грн-137,35 грн) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року в оскарженій частині позовних вимог щодо стягнення відсотків змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 , на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», юридична адреса: м. Київ 01001, вул. Грушевського 1Д, , рах. № НОМЕР_5 , МФО 305299, заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 05 вересня 2008 року по 29 жовтня 2017 року в розмірі 1372, 39 грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», юридична адреса: м. Київ 01001, вул. Грушевського 1Д, , рах. № НОМЕР_5 , МФО 305299, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 2419,69 грн у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

О.В. Маміна