_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/212/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

представника заявника - Чумаченко С.О.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Одеська міська рада про встановлення факту належності родинних зв`язків,

ВСТАНОВИВ:

07 липня 2020 року заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить: встановити факт належності родинних зв`язків, а саме, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) є сином ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його матір, ОСОБА_2 ,

Відповідна до Заповіту, складеного 05.11.1996р. та посвідченого 05.11.1996р. державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сорокіною Л.З., ОСОБА_2 заповіла належну їй частину квартири під АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Заявник звернувся до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Баранової О.В. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, Постановою від 30.06.2020 року державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори Баранова О.В. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що згідно наданого свідоцтва про народження спадкоємця ОСОБА_1 НОМЕР_2 від 27.07.1951р. вбачається, що в графі «Мати», прізвище, ім`я, по- батькові вказано рос. мовою - « ОСОБА_3 ».

Стверджує, що розбіжність у Свідоцтві про смерть матері, Свідоцтві про його народження та інформації з Державного реєстру цивільного стану громадян не дають можливості оформити свідоцтво про право на спадщину після смерті.

Ухвалою судді від 08.07.2020 року справу прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі.

В ході судового засідання, яке відбулось 23 вересня 2020 року, представник заявника звернувся з клопотанням, в якому просив витребувати з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином завірену копію спадкової справи № 55/2020, заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року клопотання представника заявника задоволено.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Представник зацікавленої особи Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про розгул справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає заяву підлягаючою задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 293, п. 1) ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема і про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , про що свідчить Свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 , видане 05.09.2019р. Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина.

Відповідно до Заповіту, складеного 05.11.1996р. та посвідченого 05.11.1996р. державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сорокіною Л.З., ОСОБА_3 заповіла належну їй частину квартири під АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Заявник звернувся до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Баранової О.В. із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

30.06.2020р. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії/державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори Баранова О.В. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 .

Підставою для відмови стало те що, згідно наданого свідоцтва про народження спадкоємця ОСОБА_1 НОМЕР_2 від 27.07.1951р.. вбачається, що в графі «Мати», прізвище, ім`я, по- батькові вказано рос. мовою - « ОСОБА_3 ».

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження спадкоємця ОСОБА_1 від 22.01.2020р. за № НОМЕР_4 в графі «Відомості про матір» прізвище, ім`я, по-батькові вказано - ОСОБА_5 .

У зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутні документи, які є доказом того, що він є родичем ОСОБА_2 , тому видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом не має можливості.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить Свідоцтво про народження НОМЕР_5 , де батько вказаний - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_8 .

02 лютого 1951 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 уклали шлюб, після реєстрації якого ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_11 , про що свідчить Свідоцтво про одруження НОМЕР_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_1 , про що свідчить свідоцтво про народження НОМЕР_2 , де в графі мати записана ОСОБА_3 , в графі батько - ОСОБА_9 .

Однак, 01 липня 1951 року, в Дипломі № НОМЕР_7 про закінчення повного курсу Одеського технікуму підготовки культосвітніх працівників по спеціальності клубної роботи, ПІБ матері заявника вже зазначено як ОСОБА_2 .

В своїй заяві заявник вказує на те, що із спогадів членів його родини, мати згадувала, що первинне ім`я « ОСОБА_12 » їй ніколи не подобалось і в певний момент вона почала себе називати ім`ям « ОСОБА_13 », котре і було вказано в подальшому у всіх документах. На його думку ім`я « ОСОБА_13 » було вказано помилково, оскільки в скороченій зменшено-пестливій формі загадані імені доволі співзвучні - « ОСОБА_14 » - « ОСОБА_15 »

21 червня 1983 року ОСОБА_9 було видано Ордер №183 на право вселення в квартиру АДРЕСА_2 ). Серед членів родини, вказаних в ордері - дружина ОСОБА_3 .

Розпорядження органу приватизації від 07.08.1996р. №747 прийнято рішення про передачу квартири за адресою: АДРЕСА_3 у власність наймачу ОСОБА_9 та членам його родини - ОСОБА_2

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1996р. №0747. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 та ОСОБА_2 .

09 липня 1999 року Приморським РВ УМВС України в Одеській області було видано паспорт серії НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Батько заявника - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_9 .

Відповідно до Заповіту, складеного 05.11.1996р. та посвідченого 05.11.1996р. державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сорокіною Л.З., ОСОБА_9 заповів належну йому частину квартири під АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

З метою отримання інформації щодо державної реєстрації зміни імені ОСОБА_3 на ОСОБА_2 представник заявника звергнувся до Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), проте листом від 01.10.2020 року було повідомлено, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян не виявлено актових записів про зміну імені відносно вищезазначеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи немайнових прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня і 995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Ст. 3 СК України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Коло осіб, які знаходяться між собою у сімейних стосунках, перераховується у ст. 2 СК України (подружжя, батьки, діти, усиновлювачі та усиновлені, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, рідні брати та сестри, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок)

Відповідно до положень ст. 315 ЦПК України юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, встановлюють у судовому порядку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом.

Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них.

Згідно ч.1. ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78,80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з урахуванням вказаного суд вважає доведеним вимоги заяви в повному обсязі.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що про задоволення заяви в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 12, 81, 263- 265, 293, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Одеська міська рада про встановлення факту належності родинних зв`язків - задовольни.

Встановити факт родинних зв`язків, а саме, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) є сином ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.