ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/294/20

Головуючий у першій інстанції - Тіщенко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1095/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Талалаївського районного суду Чернігівської області від 30 липня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

місце постановлення ухвали судом першої інстанції - смт Талалаївка,

дата складання повного тексту ухвали судом першої інстанції -30.07.2020,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Талалаївського районного суду Чернігівської області від 30 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скаржниця вважає, що оскаржувана ухвала є такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права. Норма п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України не є безальтернативною, оскільки відповідно до ч.2 ст.161 ЦПК України особа має право звернутися з вимогами, зазначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір. Позивачка відповідно до вказаних положень обрала право звертатися до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в спрощеному позовному провадженні, що є абсолютно законним.

Крім того, відмовляючи у відкритті провадження, суд послався на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України. З цим категорично неможливо погодитись, оскільки справи про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини розглядаються саме в порядку цивільного судочинства - в наказному або с прощеному позовному провадженні на вибір особи, яка подає заяву. Тобто цивільне судочинство здійснюється в тому числі і в наказному і в спрощеному позовному провадженні.

А тому оскаржувана ухвала, на думку скаржниці, підлягає скасуванню.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, керуючись п. 1 ч. 2 ст. 186 ЦПК України, виходив з того, що питання щодо стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини на одну дитину не може розглядатися в позовному провадженні, а тому позивачу необхідно звернутися із відповідною заявою про видачу судового наказу, а не з позовом про стягнення аліментів.

Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на неповнолітню доньку ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Згідно з ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо: 1) заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку; 2) заявлено вимогу про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника; 3) заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості; 4) заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; 5) заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; 6) заявлено вимогу про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів;7) заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі "Артіко проти Італії" (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Висновки суду, які стали підставою для відмови у відкритті провадження у справі, не відповідають матеріалам справи, нормам процесуального права та положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції не дотримався принципу верховенства права та занадто формально поставився до визначених статтею 161 ЦПК України вимог, зокрема, не звернув увагу не положення частини другої статті 161 ЦПК України, яка встановлює право особи звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

ОСОБА_1 в порядку, що визначений ч.2 ст.161 ЦПК України, скористалася правом і самостійно обрала спосіб звернення до суду - подавши позовну заяву.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на викладене вище, ухвала Талалаївського районного суду Чернігівської області від 30 липня 2020 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції .

Керуючись ст. 367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4,381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Талалаївського районного суду Чернігівської області від 30 липня 2020 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови суду складений 16.09.2020.