У Х В А Л А

Іменем України

11 вересня 2020 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Гергель В.А.

у відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 на дії, бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби м. Києва ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва зі скаргою на дії, бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби м. Києва ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог скарги, Заявник (скаржник) зазначає, що Деснянським районним судом м. Києва на підставі Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 року було видано виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду про переведення ОСОБА_1 з загальної пенсії на пенсію по втраті годувальника на підставі Закону України «Про прокуратуру», а саме ч.19 ст. 86 в розмірі 60 % середньомісячного (чинного) заробітку.

Заявник зазначає, що 16.10.2019 року нею було отримано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№ 53431644 від 08.10.2019 року, в якій було зазначено, що «рішення суду виконано боржником фактично в повному обсязі згідно з виконавчим документом. Відповідно до листа Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві, ОСОБА_1 з 29.11.2016 року переведено на пенсію по втраті годувальника відповідно до вимог ч.19 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» в розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку, та її пенсія становить 12905,50 грн.».

Заявник наголошує, що з таким рішенням вона погодитись не може оскільки, в тексті не тільки відсутні дата та реєстраційний номер листа Головного управління пенсійного фонду, старшим державним виконавцем допущено серйозну помилку щодо суми пенсії, які починаючи з 09.06.2018 року нараховує та виплачує пенсійний фонд.

Вважає, що старший судовий виконавець ОСОБА_2 , з метою закінчення виконавчого провадження вчинив службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей. Також, зазначає, що рішення суду не виконано в повному обсязі, наразі є заборгованість у розмірі 27000 грн., які не були їй виплачені.

Посилаючись на викладені обставини справи, Заявник Просить суд: скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №53431644 від 08.10.2019 року як незаконну та винесено з внесенням недостовірних даних у офіційний документ.

Сторони до судового засідання по розгляду скарги не з`явились. Про дату, час та місце розгляду скарги повідомлено своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Від заявника надійшла заява про розгляд скарги за її відсутності, вимоги скарги підтримує та просить задовольнити.

Враховуючи вимоги статті 450 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності сторін, що не з`явились та які були повідомлені своєчасно та належним чином про розгляд скарги.

У зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією, або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Суд розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заявника, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 09.02.2017 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №754/9688/16-а про зобов`язання Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити переведення ОСОБА_1 з 29 листопада 2016 року на пенсію по втраті годувальника відповідно до вимог ч. 19 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" в розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку.

21.02.2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №754/9688/16-а, виданого 09.02.2017 року Деснянським районним судом м. Києва (ВП № 53431644).

08.10.2019 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2, керуючись п.9 ч. 1 ст. 39, ст..40 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №754/9688/16-а, виданого 09.02.2017 року Деснянським районним судом м. Києва про зобов`язання Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити переведення ОСОБА_1 з 29 листопада 2016 року на пенсію по втраті годувальника відповідно до вимог ч. 19 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" в розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку.

Згідно оскаржуваної постанови, встановлено, що рішення суду виконано боржником фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Відповідно до листа Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві, ОСОБА_1 з 29.11.2016 року переведено на пенсію по втраті годувальника відповідно до вимог ч.19 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» в розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку, та її пенсія становить 12905,50 грн.

Згідно частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституція України, таким чином, надає громадянам право безпосередньо звертатися до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті1,3 Конституції України).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини в рішенні Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Як вбачається з наведеного рішення Європейського суду з прав людини, під правовим пуризмом розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок. Разом з тим, вбачаться помилковим «пов`язувати» сферу прояву даного явища суто з принципом правової визначеності, оскільки надмірний «формалізм» може мати місце й в інших випадках, порушуючи право на справедливий судовий розгляд. Тобто під правовим пуризмом слід розуміти надмірно формальне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд. При цьому необхідно враховувати, з якою метою особа звертається до суду, та чи дійсно порушено право особи з огляду на положення ст.4ЦПК України і ст. 15 ЦК України, де зазначено, що особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, але лише у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Обов`язковість рішень суду полягає у тому, що вони не можуть бути скасовані або змінені будь-якими адміністративними або державними органами, громадськими організаціями тощо та їх посадовими чи службовими особами; ці органи та особи не можуть винести іншого рішення у цій судовій справі; ці органи та особи не можуть приймати актів, що суперечать рішенню суду, виходячи із припущення про його неправильність; жоден орган, крім суду вищої інстанції, не може скасувати рішення суду.

Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст.19Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII ( надалі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В частині першій статті 11 цього Закону передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1)верховенства права; 2)обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9)забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В силу норм п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом є безумовною підставою для закінчення виконавчого провадження.

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що державний виконавець діяв всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», чим порушив права заявника. Порушені права слід поновити у судовому порядку, визнавши дії державного виконавця неправомірними.

Оскаржувана постанова винесена державним виконавцем без врахування всіх обставин справи, тобто прийнята поверхнево.

В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що старшим державним виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби м. Києва ОСОБА_2 було допущено порушення зазначених вище вимог закону при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч.1 ст.39,40 Закону України «Про виконавче провадження», а тому вказана постанова є передчасною, внаслідок чого підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Керуючись ст. ст. 10, 13, 18, 258-261, 268, 352-354, 447, 450, 451 ЦПК України; ст. ст. 19, 129-1 Конституції України; Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати незаконною та скасувати постанову від 08 жовтня 2020 року винесену старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби м. Києва ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження №53431644.

Апеляційна скарга на судове рішення (ухвалу) подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І.А. Галась