17.09.2020 Єдиний унікальний номер 205/4896/20
Єдиний унікальний номер № 205/4896/20
Провадження № 2/205/2005/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03.07.2020 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходилися у користуванні ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з: квартири АДРЕСА_2 житлового будинку загальною площею 57,0 кв.м., житловою 38,3 кв.м., літньої кухні «Б», літньої кухні «б», сараїв «В», «Е», «Ж», «М», гаражу «И», альтанки «К», навісу «Л», вбиральні «Н», літнього душу «О», споруд №№ 1, 2, 3, 8, ганку «О6».

В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.1986 року належить 1/5 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . При реєстрації права власності на домоволодіння КП «ДМБТІ» ДМР надано відповідь, згідно якої позивачу належить 1/5 частина вищезазначеного домоволодіння, реєстрація права власності на решту часток не проводилась. Згідно акту БТІ від 25.08.1999 року: Ѕ частина вказаного домоволодіння належить Пішохі П.П. на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.1938 року, який помер у 1944 році, спадкоємцем якого є ОСОБА_2 після смерті своєї матері ОСОБА_5 ; 9/100 частин домоволодіння знаходиться в користуванні ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 17/100 частин домоволодіння знаходиться в користуванні ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач проживає у вищевказаному домоволодінні з 1985 року, зареєстрована за вказаною адресою, утримує свій будинок в належному стані, сплачує комунальні послуги, доглядає земельну ділянку, проводить поточні ремонти та підтримує належний стан домоволодіння. Тобто добросовісно володіє зазначеним майном, продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу, тобто більш ніж 10 років. Домоволодіння АДРЕСА_1 було поділено та має два окремих входу, а саме: одна частина знаходиться у користуванні ОСОБА_2 , а інша частина знаходиться у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (9/100) і ОСОБА_4 (17/100), після смерті яких позивач продовжила та понад 10 років продовжує вільно користуватись цими частинами домоволодіння.

Позивач у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Гармаш І.С. письмово просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позов визнає в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-3198, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу № 53 за реєстровим № 114, належить 1/5 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-13).

Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 28.11.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності на 1/5 частину за гр. ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.1986 року (а.с. 15).

Відповідно до акту БТІ від 25.08.1999 року: Ѕ частина вищевказаного домоволодіння належить ОСОБА_6 (помер у 1944 році) на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.1938 року, а у фактичному користуванні знаходиться 26/100 частин домоволодіння; ОСОБА_1 належить 1/5 частина домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.1986 року, а у фактичному користуванні знаходиться 48/100 частин домоволодіння; у фактичному користуванні ОСОБА_3 (померла в 1996 році) знаходилось 9/100 частин домоволодіння; у фактичному користуванні ОСОБА_4 (померла) знаходилось 17/100 частин домоволодіння (а.с. 16-17).

Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_7 станом на 09.08.2018 року, квартира АДРЕСА_2 складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 57,0 кв.м., житловою 38,3 кв.м., літньої кухні «Б», літньої кухні «б», сараїв «В», «Е», «Ж», «М», гаражу «И», альтанки «К», навісу «Л», вбиральні «Н», літнього душу «О», споруд №№ 1, 2, 3, 8, ганку «О6» (а.с. 22-24).

Позивач проживає у вищевказаному домоволодінні з 1985 року, зареєстрована за вказаною адресою, утримує свій будинок в належному стані, сплачує комунальні послуги, доглядає земельну ділянку, проводить поточні ремонти та підтримує належний стан домоволодіння. Тобто добросовісно володіє зазначеним майном, продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу, тобто більш ніж 10 років (а.с. 25-41). Зазначені обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

До набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають права на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Отже, давнісний володілець має право на захист свого володіння. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом передбаченого в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи зазначені положення, слід дійти висновку, що за наявності підстав вважати, що власник майна (якщо такий є) упродовж тривалого часу не виявляє наміру визнати спірне майно своїм, тобто він погодився із його втратою, таке майно може бути визнано власністю фактичного добросовісного володільця.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 910/17274/17 від 04.12.2018 року.

У постанові від 27 червня 20119 року у справі № 175/2338/16ц(провадження № 61-2017 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верхового суду визначив,що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника , або власник якого невідомий, або власник відмовився від прав власності на належне йому нерухоме майно,а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем в порядку набувальної давності право власності на 26/100 частин домоволодіння (9/100 + 17/100 = 26/100), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходилися у користуванні ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з: квартири АДРЕСА_2 житлового будинку загальною площею 57,0 кв.м., житловою 38,3 кв.м., літньої кухні «Б», літньої кухні «б», сараїв «В», «Е», «Ж», «М», гаражу «И», альтанки «К», навісу «Л», вбиральні «Н», літнього душу «О», споруд №№ 1, 2, 3, 8, ганку «О6», оскільки позивач більше 10 років добросовісно володіла зазначеним майном, продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а, отже, підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15-16, 316, 319, 322, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 81, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходилися у користуванні ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з: квартири АДРЕСА_2 житлового будинку загальною площею 57,0 кв.м., житловою 38,3 кв.м., літньої кухні «Б», літньої кухні «б», сараїв «В», «Е», «Ж», «М», гаражу «И», альтанки «К», навісу «Л», вбиральні «Н», літнього душу «О», споруд №№ 1, 2, 3, 8, ганку «О6».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершена апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 28 вересня 2020 року.

Суддя Н.В. Басова