Справа № 653/1907/18
Провадження № 2/653/242/20
РІШЕННЯ

іменем України

23 січня 2020 року м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Крапівіної О.П.

при секретарі Гурковський В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод володіння приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод володіння приватною власністю, в якому посилається на те, що 06.04.2013 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір оренди строком на 32 місяці (до грудня 2015 року) житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 з наступним викупом орендарем цього будинку.

Орендар ОСОБА_4 вселила у орендований житловий будинок свого сина, ОСОБА_3 . Сама ОСОБА_4 умови договору оренди не виконала, житловий будинок по АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 не купила. На даний час строк дії договору оренди пройшов.

Як зазначає Позивач, ОСОБА_3 , який проживає у вказаному будинку без реєстрації, протиправно заволодів житловим будинком ОСОБА_2 та не дає їй можливості використовувати її власність за призначенням - здавати в оренду третім особам, чи продати це житло.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив зазначені у позові обставини, посилаючись на ст. 391 ЦК України, просить суд усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні володіння належним їй на праві власності житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_3 його звільнити разом з належним йому майном.

ОСОБА_3 , та його представник позов не визнали, пояснивши, що вказані у позові обставини не відповідають дійсності. ОСОБА_2 , яка вказаний житловий будинок для проживання ніколи не використовувала, укладаючи договір його оренди з подальшим викупом достовірно знала, що це житло необхідне саме ОСОБА_3 , який після укладення договору оренди від 06.04.2013 року, став використовувати це житло для проживання його сім`ї. Цей факт підтверджується також тим, що сама ОСОБА_2 особисто від ОСОБА_3 отримувала грошові кошти за викуп цього жила. На даний час стан і подальша доля житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не цікавить, оскільки вона отримала усі кошти за його викуп . Частину грошей ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 , а частину від ОСОБА_5 (матері співмешканки ОСОБА_6 ) в розмірі 28 440 грн., що підтверджується розпискою від 29.06.2016 року, в якій ОСОБА_2 підтвердила, що ніяких претензій щодо вказаного будинку не має і за сприятливих умов прибуде з Криму для оформлення відповідного договору.

Позивач і його представник вважають, що представник Позивача не надав в судовому засіданні доказів порушення прав саме ОСОБА_2 і стверджують, що представник Позивача, заявивши даний позов, фактично діє в інтересах ОСОБА_7 , а не в інтересах ОСОБА_2 , яка отримавши за нього гроші перестала цікавитись цим майном. Крім того, позивач і його представник вважають, що спірні правовідносини регулюються житловим законодавством і правомірність виселення Відповідача мають бути обґрунтовані посиланням на ЖК України, а не лише на положення цивільного законодавства, оскільки позбавлення особи конституційного права на житло має відбуватись виключно з передбачених законом підстав.

Вислухавши представника ОСОБА_2 , Відповідача і його представника, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

З наданих представником Позивача доказів слідує, що ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину від 30.04.2013 року та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 30.04.2013 року, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

06.04.2013 року ОСОБА_2 уклала договір оренди вказаного житла з ОСОБА_4 , матір`ю Відповідача по даній справі. Договір оренди будинку з подальшим його викупом було укладено строком на 32 місяці. Договором визначена вартість оренди житла та загальна вартість житла, яка становила 90 000 грн. Договором також передбачено можливість реконструкції будинку та порядок сплати грошових сум за його викуп.

Після укладення договору оренди житлового будинку в ньому став проживати Відповідач разом із ОСОБА_8 (дочкою ОСОБА_7 ) і їх неповнолітньою дитиною. Вказані обставини сторонами визнаються.

Як стверджує представник Позивача, Відповідач заволодів вказаним житлом протиправно, чим створює перешкоди у користуванні власністю. При цьому доказів, які б підтверджували протиправність дій ОСОБА_3 при його вселенні у спірне житло, суду не надано. Не спростовані також твердження Відповідача про те, що ОСОБА_2 достовірно знала, що житлом користується ОСОБА_3 , який особисто передавав їй належні його матері, ОСОБА_4 , грошові кошти за викуп вказаного житла, про що отримував особисто від ОСОБА_2 розписки про їх отримання. продавцем.

В провадженні цього ж складу Генічеського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, в якому ОСОБА_4 просить суд стягнути з ОСОБА_2 отримані нею за викуп спірного житла грошові кошти в сумі 45700 грн., оскільки ОСОБА_2 ухиляється від укладення договору купівлі житлового будинку.

В судовому засіданні було оголошено текст розписки ОСОБА_2 , яка долучена до матеріалів вказаної вище справи про те, що ОСОБА_2 отримала останній платіж за належний їй житловий будинок, але вже від ОСОБА_5 і ніяких претензій не має, зобов`язавшись, при поліпшенні політичної ситуації в Криму приїхати для оформлення договору.

Із вказаних вище обставин слідує, що ОСОБА_2 фактично отримала обумовлені договором купівлі продажу грошові кошти за вказане житло, тому звернувшись до суду з даним позовом мала б довести, які саме її права на володіння житлом порушуються.

Саме для з`ясування цих обставин, ухвалою Генічеського районного суду, участь Лазарєвої М ОСОБА_9 М. в судовому засіданні була визнана обов`язковою. Але Позивачка в судове засідання не з`явилась і причин суду не повідомила.

В позовній заяві по даній справі вказано дві обставини, які на думку представника ОСОБА_2 , обмежують її права власника. Це не можливість здавати це житло в оренду третім особам, чи продати будинок іншим особам. Про порушення інших прав власника у позові не йдеться. При цьому, в судовому засіданні, представник Позивача не надав суду доказів того, яким чином Відповідач може перешкоджати в укладенні договору купівлі продажу цього житлового будинку та обмежити право Позивачки на укладення договору оренди цього житла з іншими особами. Так само суду не надано доказів того, що Відповідач руйнує спірне житло, та чи вживались Позивачкою, після спливу договору оренди житла, заходи про виселення осіб, які продовжували і до цього часу продовжують ним користуватись.

З наведеного вище слідує, що у суду не має підстав вважати, що вселення та проживання Відповідача у спірному будинку було здійснено з порушенням ст. 161 ЖК України. В судовому засіданні представник ОСОБА_2 не надав з цього приводу суду ніякої інформації, пояснивши, що йому не відомо - коли і на яких умовах Відповідач став використовувати спірне житло для проживання.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це зобов`язує державу «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд

Із встановлених судом обставин слідує, що Позивачка реалізуючи передбачені ст. 319 ЦК України, наявні у неї повноваження власника використала їх на свій розсуд, отримавши у заінтересованих осіб грошові кошти його вартості і лише зобов`язалась прибути з Криму до Генічеська для оформлення договору про його відчуження, а тому за наявних у справі доказів, суд позбавлений можливості, в тому числі, і за відсутності в судовому засіданні самої Позивачки, підтвердити або спростувати правомірність її вимог щодо усунення перешкод у користуванні її власністю.

Постановою Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням вище зазначеного суд вважає, що заявлені у позові вимоги належними та допустимими доказами не обґрунтовані, а тому підстав для його задоволення суд не вбачає.

Керуючись ст.10,14,27,212,213,215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні приватною власністю- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів після проголошення рішення до Херсонського апеляційного суду.

Суддя Генічеського районного суду О. П. Крапівіна